Tidligere...
Tunellene. Du sa at jeg ikke skulle gå.
- Maman! - Det er tusen måter å dø på der nede.
Jeg fant deg ikke på mange timer.
Moren din led.
Hun trengte hjelp, men tok den ikke imot.
Du må få meg ut. Vær så snill.
Var alt det en del av Qs plan? At du skulle gjenoppleve de minnene?
Du vet at det er mer til den historien?
Uansett angår det ikke det vi prøver å fikse.
Kommer Elnor tilbake om vi reparerer tiden?
Jeg vet ikke.
- Om du vil prate... - Jeg vil prøve å fikse tidslinjen.
Ikke prate om hvordan det føltes å se ham dø.
Jeg vil vise dere noe.
Velkommen til La Sirena.
Jeg vil ha mer i minnebanken min
enn alle gangene jeg reddet deg, før du flyr din vei.
Hva er i veien?
Feil. Transportøren er frakoblet.
Rios til Raffi. Vi har store problemer.
Nej!
Du står ved et veiskille.
To fremtider. I en redder du menneskeheten fra å bli utryddet.
Eller så dør du alene.
Renée går enten om bord på et romskip
og oppdager noe, som gjør arbeidet ditt avleggs, eller ikke.
Det er en som vil hindre deg slik han nå hindrer meg.
Picard?
Du kan få møte ham om noen minutter.
Jeg kan også gi deg en måte å bli kvitt ham på.
- Vi vet hvor hun er på vei. - Jurati vil ha transportøren av én grunn.
Dronningen vil ta La Sirena.
Hun vil ha et forsprang på 400 år på å assimilere galaksen.
Når jeg har skipet, kan du få arven din.
Vi må forsvare det skipet om vi skal komme oss hjem.
Kommer hun for å ta skipet kommer hun ikke alene.
Ta det med ro. Det svir bare et øyeblikk.
De aktiverer transportøren. Jeg kan ikke stanse det.
De er her.
- Hvem er her? - Vi må vekk fra skipet.
Løp!
Beklager at jeg fikk dere opp i dette. Dere må i sikkerhet.
Våpen.
Løp!
Tja, vi har tatt oss bedre ut.
Begynner å føle meg mer som meg selv.
Om hun vil ta over skipet, må vi forsvare det, samme hva det koster.
Med hva?
- Er det alt? - Det er bare flaks at vi har disse.
Vi rekognoserer. Styrker posisjonen vår og lager feller.
Men hvor mye tid har vi?
- Ingen. Gå og gjem dere der. - Kom igjen.
- Kommer hun? - Hun er allerede på skipet,
og det er flere. Mange flere.
BASERT PÅ
- Gå i dekning! Løp! - Løp!
Hun vil holde oss her mens hun tar skipet.
Du får ikke ta dette skipet.
Der er du.
Jeg kjente deg der inne fortsatt. Følte at du skravlet.
Vet du hvordan det føles å kvele en venn og ikke kunne gjøre noe med det?
Litt som å henge uten lemmer? Maktesløs?
Jeg har rotet rundt i denne søppeldynga av et sinn.
Jøss, forresten... Fordi jeg måtte vite hvorfor.
Millioner av arter, planeter, og likevel trengte du alltid mer.
Perfeksjon tar tid, min kjære.
Det handlet aldri om perfeksjon eller evolusjon eller noe annet pisspreik.
Det var aldri nok, fordi du er som meg. Ensom.
For å bruke samme grove uttrykk, pisspreik.
Hvorfor har du ikke drept meg, da?
Stans. Stans!
Om du tar dette skipet og lar Soong vinne,
utsletter Konføderasjonen hele Kollektivet om 400 år.
Så sneversynt lineært. Du ser greinene, men ikke treet.
Vi vet om trusselen fra Konføderasjonen nå og vil forberede oss.
Tiden er på vår side.
Feil. Adgang krever en nøkkelkode.
Huff da. Husker du signalet du brukte til å styre borgene dine?
Jeg brukte det til å sette en fraktallås på systemene.
- Velkommen til verdens største brevvekt. - Jeg skal finne nøkkelen hos deg.
Men jeg er ikke en idiot og lærte den ikke utenat.
Jeg kunne ikke stanse deg, men bremse deg.
Skipet kan lage et hologram av alle som har vært om bord,
inkludert et kamphologram.
PROGRAM FULLFØRT
Hva kan jeg gjøre?
Jeg la den digitale nøkkelen det tryggeste stedet jeg fant. Ham.
Hei sann, Elnor. La oss holde det unna dem.
Gjerne.
- Hun har en hær. - Nei. Hun har lagd en.
De er ikke mennesker. De er borg.
Hold dere for øynene!
- Mamma? - Ja?
- Kan vi leke en lek? - Hva slags lek?
- Lek hva du vil. Bare ikke ødelegg noe. - Må du være en surpomp, Maurice?
- Det er en nydelig dag. - Kriger har blitt utkjempet sånne dager.
Flid og oppdagelser venter ikke på en liten mulighet for regn, har jeg hørt.
Surpomp.
Er dette din skyld? Lærer du ham dette?
- Å gjøre narr av sin far? - Alle vet det.
Gjør de?
Han er en smart ung mann, kjeder livet av seg, altfor lite å gjøre.
Og hvordan har du det om dagen?
I det siste har jeg lagt merke til at du har vært litt mer til stede.
Maurice.
Det har ikke skjedd noe på en stund. Det er bra.
Det er veldig bra.
Kanskje tingene begynner å bli bedre.
Maman? Hvilken lek skal vi leke?
Hva med gjemsel?
Du står her sånn...
Hold deg for øynene og tell til fem, og så kommer du og finner meg.
En. To...
Kom!
- Jeg ser ni. - Åtte nå, men det kommer flere.
Gå inn. Jeg teller til tre.
En... to... tre! Løp!
Transporter Rios, Teresa og gutten i sikkerhet.
- Hva med oss? - Vi må redde skipet.
En borg med avansert teknologi i dette århundret,
- Tenk deg hvor mye hun kan ødelegge. - Jeg skal få dem vekk, men kommer tilbake.
Tallinn, nå!
Skru den av.
Løp!
Legg ham, få et teppe rundt ham. Han er i sjokk. Jeg kommer tilbake.
- Du kan ikke dra. - Jeg kan ikke la være.
Kom.
Nei. Pokker ta deg, Picard.
INGEN ADGANG
De har låst meg ute.
Jeg kan ikke hjelpe dem.
Han er såret. Han vil få seg selv drept i forsøket på å hjelpe oss.
Vi kommer ikke fremover.
Vi går rundt.
Bruk nøytraliserende ildgiving. Vi går til slottet og deler oss.
Deler oss?
Dobbelt så mange sjanser til å ta skipet med splitt og hersk.
- Angrip dem fra siden og ta skipet. - Kom igjen.
Picard!
Vent. Skyt, og du vil motta noe mye verre.
Eller du kan høre på tilbudet mitt
Jeg er ikke en...
Jeg var ikke en voldelig mann, Picard. Dette er helt nytt for meg.
Eller så avslører løftet om en arv råttenskapen som er skjult under det.
- Jeg kjenner en fremtid jeg vil slåss for. - Det gjør jeg også!
Vi er flere enn dere og de nye vennene mine bak der,
jeg har hørt at du kjenner dem.
Så du hjelper henne å ta skipet,
og hun ødelegger Europa-oppdraget fra rommet i morgen,
og du får en fremtid.
Så hvorfor forhandle?
Alle eksperimenters fiende er en egenrådig variabel, det ukjente.
Det er det du er for meg. Så gjør oss begge en tjeneste.
Trekk deg tilbake. Overgi deg.
Jeg tar minste motstands vei mot fremtiden,
og du og vennene dine kan fortsatt få en.
Hva om vi nekter?
Da tar vi en langt mer møkkete vei, og du vil dø på flukt.
Maman, hvor er du?
Det er bare en lek, gjemsel. Finn meg.
Maman!
Gjemsel, ja.
Du må finne oss først.
Greit nok. Fyr!
Vi må komme oss til skipet.
- Vi må vekk herfra. - Ok.
- Soong har nok omringet stedet nå. - Så hva foreslår du?
Kan ikke gå inn, kan ikke gå ut, men vi kan gå ned.
Det fins en rekke tuneller under dette huset.
Men hvor var inngangen?
Tenk raskere ellers forsvinner minnet ut gjennom hullet i hodet ditt.
Maman! Hvor er du?
Mor? Jeg vet at det er deg. Jeg vet det.
Gutten min!
Maman?
Ja. Jeg vet det.
Skal vi ikke fortsette et sted som ikke er så lyst?
Et sted der intelligensen din kan bruke færre sanser.
Vi må gå. Det er bare en lek, gjemsel der nede.
Pappa sa at jeg ikke får lov til å gå ned.
Vi skal gå. Alt skal bli bedre. Jeg skal ikke være trist.
Vil du være hos meg?
- Kom igjen, da. Fort. - Det er farlig.
Du er lyset mitt, Jean-Luc. Lyset som alltid lokker meg frem.
Let frem din egen vei. Finn meg.
Picard!
Inn hit, fort! Nå!
Picard!
Maman?
Maman, hvor er du? Dette er ikke morsomt mer.
Maman?
Jeg har sett dette stedet. I tankene dine. Hva skjedde her?
Under andre verdenskrig
gjorde den franske motstandsbevegelsen dette til et våpenlager
og en måte å komme til fronten på.
Og de stengte av alt da nazistene invaderte.
Det er ikke det jeg mente.
I minnene dine virket dette stedet usedvanlig mørkt.
Hva skjedde?
Jeg fulgte moren min ned hit, vi lekte gjemsel, og...
Hun forsvant for meg. Eller hun forsvant snarere for seg selv.
Dette er en farlig lekeplass.
Faren min pleide å si: "Det er tusen måter å dø på."
...tusen måter å dø på.
Yvette? Jean-Luc?
Jean-Luc!
Tunellene fører til en luke på den andre siden.
Derfra kan vi ta tilbake skipet. Kom an.
På tide å bevæpne seg. Vi har en jobb å gjøre.
Hør på deg. Du lyder som en kaptein. Du burde blitt med i Stjerneflåten.
Jeg prøvde det. Etter Voyager. Stjerneflåten avslo det fordi...
Du var Borg?
Janeway forsvarte meg, truet med å si opp... Jeg ga opp og ble med i troppen.
De er inne.
Vi har et dusin borg mellom oss og skipet, 50 meter sprint over åpent terreng,
og alt vi har er en kniv og en korketrekker.
Og en ishakke.
Du ville bli en flott kaptein.
- Når vi slipper unna... - Vi slipper ikke unna.
Nei. Sannsynligvis ikke.
Du kan ikke gjemme deg for alltid.
Hei.
Hvordan har han det?
Han sover. En del av ham er livredd,
den andre syns at det er det kuleste han har sett.
Han minner om meg.
- Å nei. Hva gjør du? - Om jeg kan koble den om,
kan jeg ta kommandoen over panelet.
- Jeg vil koble om deg. - Jeg må tilbake.
Vennene dine vil bli drept fordi du er skadet.
Bare fordi såret er bedøvet, betyr ikke det at armen din er bra.
Sett deg, nå. Hvilke av disse tingene vil la meg fjerne kulen?
Den, tricorderen.
- En hel legevakt som passer i lommen. - Ganske kult, eller hva?
Du aner ikke hvordan dette er for meg.
En mirakelbehandling omgitt av mirakler.
Mens jeg vet at uansett hva som skjer, må jeg gi slipp på dem.
Vis meg armen din.
Så hvor er du, Picard?
Let etter andre innganger.
Jean-Luc?
Maman?
Er du her inne?
Du vant...
...og jeg er fortapt.
La oss gå opp igjen, ok?
Drikke te, spise kveldsmat,
og i kveld kan du lære meg flere stjernebilder.
Stjerner. Ja.
Vet du at rommet er så stort, så uendelig,
at det tar milliarder av år for det ørlille lyset
å reise alene fra stjernen til øynene våre?
Skinnet du ser på nattehimmelen, det utsøkte lyset,
er egentlig bare et ekko av en stjerne som sluknet for lengst.
Som meg.
Når du husker meg, Jean-Luc, lov meg...
Lov meg at du vil glemme kulden fra en døende stjerne
og i stedet huske lyset hennes
og den uendelige kjærligheten hun virkelig følte for deg.
Yvette! Jean-Luc! Hvor er dere?
Utrolig. Jeg har bare sett dette en gang og da gjennom øynene til et barn.
Og er det som du husker?
Kom. Vi må gå. Det er bare deg og meg.
Maman!
Mer eller mindre.
Jean-Luc! Takk og pris. Der er du.
Hva skjedde med moren din?
Jeg fant henne, men faren min låste henne inne på det rommet.
Vær så snill.
Slipp meg ut, Jean-Luc. Vær så snill.
Bare du kan redde meg.
Bare du kan redde meg. Slipp meg ut.
Så jeg åpnet døren...
- Hva var det? - De har funnet oss.
Der! Den døren!
Den er låst.
Ja!
Kom deg vekk!
- Du kunne ikke gjemme deg for alltid. - Hvem sa jeg gjorde det?
Raffi?
Elnor?
Jeg er ikke Elnor.
Ikke akkurat. Men virkelig nok til å si at det er godt å se deg.
Jeg har savnet deg.
Vi har ikke mye tid. Kanskje om jeg går inn i skipssystemet...
Systemene er låst, og jeg er nøkkelen.
Jurati skjulte koden i meg for å sikre den.
Hun slåss fortsatt i dronningen.
- Kan du gi meg adgang? - Vent.
Om vi åpner skipets hovedsystemer, kan hun gå inn i dem.
- Da får dronningen det hun vil. - Lar vi være, kan vi ikke forsvare oss.
Stol på meg. Jeg har en idé.
- Systemet er åpnet. - Ok.
Jeg må åpne en luke og lage en vei til transportørene.
Vent, Elnor. Hør på meg.
Jeg vet at du ikke er ham. Jeg vet det.
Jeg beholdt deg ikke hos meg fordi jeg var redd for at du skulle være alene.
Men fordi jeg var redd for å være alene selv.
Raffi, jeg deler minnet om Elnors siste åndedrag
i stor nok grad til å vite at hans siste tanker om deg ikke var kritiske,
men kjærlige.
Veien er klar. Kom.
Hvilken vei?
Den venstre går lenger inn på slottet, den høyre til markene.
Kom igjen.
- Nei. Denne veien. - Hva?
Kom.
- Går inn i transportørene. - Uansett hva du gjør, gjør det fortere.
Skal holde dem unna så lenge jeg kan.
Sju...
Vi ser ut til å få overtaket igjen.
- Er vi nesten ute? - Det fins en utgang i hagestuen.
Planen din var vellykket. Jeg finner bare en borg om bord.
- Sju... - Ja, jeg sender henne til arresten.
Hun har en transportørhemmer.
- Tre mot én virker ikke rettferdig. - Jurati, ikke få oss til å gjøre dette.
Jeg vet at du er der inne, og at du kan slåss!
- Du kan ikke unnslippe. - Kan jeg ikke?
Sju! Nei!
Datamaskin, overfør kontrollen til meg.
Datamaskin, sett kursen mot Deltakvadranten.
Vi har 400 år mer på å utvide Kollektivet.
Hun vil dø om jeg ikke stanser blødningen. Ikke gjør dette.
Jeg har absorbert millioner av språk, og det fins noen felles ord mellom dem.
"Kjærlighet", helt klart. "Håp" og "frykt".
Og et som er enda mer vanlig...
..."fåfengt".
Arter trives uten kjærlighet. Kongedømmer erobrer uten frykt.
Men det ligger i alle organiske tings ufullkomne natur
å kjempe en kamp de ikke kan vinne mot en fiende som ikke kan tape...
...døden.
Nå kan vi komme til skipet.
Jeg kjenner rømte laboratorierotter.
For å fange en, behøver du ikke å følge den gjennom labyrinten.
Du tvinger den til overflaten.
Hvorfor gråter jeg?
Det er ikke dine tårer.
De er mine.
De samme kjemikaliene du brukte til å ta kontrollen,
dopamin og adrenalin,
skapes ikke bare av et par drinker og en ballade.
Sorg, tap og fortvilelse.
Det som skjer når du skader vennene mine, lager den samme nevralsuppa,
men nå lot den meg ta tilbake litt kontroll.
Umulig.
Du kunne ha dratt om du hadde vist barmhjertighet.
Soong, du forstår ikke fremtiden du er i ferd med å skape.
Blomstrende. Fremgangsrik. Jeg har hørt at vi er elsket over hele galaksen.
Fryktet.
- Hva er dette? - Borgenes historie.
Den eneste historien som betyr noe. Slutten.
Måten det alltid ender på for deg.
En enslig borgdreper, en samlet Føderasjon, de kommer for å ta deg.
For din enorme, overdrevne arroganse som er Ikaros verdig.
Om våpenet ditt er å skravle i vei, kan jeg vente.
- Du kan ikke alltid være trist. - Tenk, nå.
Du taper alltid i dette eller alle andre universer.
Derfor slåss du så hardt.
Du lever med varselet om din arts død på uendelige tidslinjer.
Du er redd for tap akkurat som oss.
Du lengter etter det vi alle lengter etter, en forbindelse,
et langt liv, oppdagelse.
Men du tilbyr det under tvang. Jeg sier, hva om vi ber om det?
- Du og jeg? - Endelig noe som ligner et poeng.
Galaksen er full av liv som må reddes.
Et av dem ligger foran deg nå.
Vi må skape vår egen skjebne.
Skipskapteiner og industriledere, for menn som oss er kjærlighet og frykt...
Det er samme sak. Et middel for å nå et mål.
Vil du ha en kohort hentet fra de døende?
Rekruttert fra forlatte skip, rommets vrakgods?
- Vil du at vi skal samle skrot? - Og tilby nye sjanser.
Hva om vi tar dette skipet og bygger en bedre borg?
Et virkelig Kollektiv, ikke basert på assimilasjon, men redning.
Tenk på det.
Et borgkollektiv som favner medlemmenes egenart.
Du vil at vi skal godta svakhet.
Jeg hevder at det du har avskrevet som svakhet, faktisk er styrke.
- Samarbeid. - Forslaget ditt er absurd.
Men ikke helt uinteressant.
Forestill deg medlemmer som vil slåss hardere for det de velger.
Som ikke taper slag fordi de ikke har fiender.
Som ikke blir utstøtt og erstattet. Tilknytninger kunne vokse og bli dypere.
Som med Sju. Var du ikke glad i henne også en gang?
Og var ikke hun det beste vi kan bli?
En som brukte borgdelen sin til å tjene det beste av den menneskelige siden?
La oss bygge et univers av Sjuere.
La oss starte med denne.
Det er synd.
I en annen fremtid forestiller jeg meg at vi kunne vært venner.
Farvel, Picard.
- Systemet starter. - Jeg tror jeg har det.
- Ti prosent. - Hva om jeg ikke vil det?
- Hva om jeg ikke vil at du skal dra? - Tjue.
Hva om jeg vil se deg igjen eller noe sånt sprøtt?
- Jeg hører ikke til her. - Hvorfor ikke?
Fremtiden har helter nok.
- Synes du ikke det? - Førti.
Tro meg, jeg har tenkt på det. Jeg har virkelig det.
Dette er ikke min tidslinje.
- Fremtiden er din. Hans. - Seksti.
Jeg prøver bare å beskytte den.
Hva om fremtiden din er her, og den alltid har vært det?
Åtti prosent.
- Nittifem prosent. - Teresa, jeg...
Vær så snill, la være. Nei.
Vær så snill.
Nei, du dreper henne!
Du må nok ikke være fra fremtiden for å avfyre denne.
Nei. Men du må ha riktig DNA til å åpne den.
Holder du den for lenge, så...
...bang.
Hun vil overleve.
Men det kostet noe å redde henne.
Jurati?
- Er det deg? - Ja.
Nei.
Jeg tror vi holder på å bli noe nytt. Noe bedre.
Sju.
Jeg må komme meg til skipet. Vær så god, forresten.
Slipp meg ut, Jean-Luc.
Vær så snill.
Så jeg åpnet døren.
- Jeg har et underlig minne. - Følg det.
Se hvor det fører deg.
Det fins øyeblikk i tid vi gjerne skulle reist tilbake til.
Minner, biter av livet som er bedre å leve i omvendt rekkefølge.
I de øyeblikkene kan tragiske avslutninger spoles tilbake til lykkelige begynnelser.
Øyeblikk av tap kan bli seirer.
Jeg husker nå.
I et tåkete øyeblikk av ekstrem melankoli
hang moren min seg på dette stedet.
Og på tross av alt jeg har levd, sett og gjort,
er nok dette øyeblikket jeg har hindret meg selv i å huske.
Dette øyeblikket jeg ikke har makt til å gjøre om på.
Jeg har hørt at moren min var syk.
Men jeg trodde alltid at hun bare var inspirert.
Den kvelden hadde faren min låst henne inne for hennes egen sikkerhet.
Kanskje for min også. Men hun tryglet meg om å hjelpe henne.
Hun sa hvor mye hun trengte meg, hvor mye hun trengte min hjelp.
Dette er delen jeg har brukt hele livet på å prøve å ikke huske.
Jeg trodde jeg reddet henne,
så etter at han sovnet, slapp jeg henne ut, forstår du.
Om jeg hadde latt døren være låst, kunne hun blitt en gammel kvinne.
Jeg pleide å forestille meg henne eldre, at hun ga meg en kopp te...
...og ville ha en prat.
Denne hovednøkkelen vandret rundt om i hele huset.
Jeg skulle ønske jeg ikke hadde fått den den dagen.
Jeg elsket henne. Enormt.
Kjærlighet kan være kilden til dyp sorg og uendelig mye smerte.
Til en stor skyldfølelse.
En grunn til å rømme fra oss selv eller vekk fra hverandre.
Kjærlighet kan være en forbannelse.
Men den er alltid og fullstendig en gave.
Jeg har vært dette. Jeg har vært Sju mye lenger enn jeg noensinne var Annika.
Det var bare fint å være vanlig.
Det er umulig.
For uansett hva du er, borg eller menneske,
er du den mest usedvanlige personen jeg kjenner.
Hele ditt liv har du rømt fra disse... Fra dette.
Jeg kan ikke la være å lure på hvor mye mer du kan klare,
hvor mye mer du kan være...
...om du bare stanser.
Det er på tide å dra.
Hun får ikke gjøre dette. Uansett hva hun lovet...
Samme hvem du er nå, er halvparten av deg en venn av oss.
- Kanskje alle kunne bli det til slutt. - Til slutt, kanskje.
Men nå må avtalen oppfylles.
Et skip for et liv er en rettferdig byttehandel.
Og fortell admiralen deres at fremtiden ikke vil trenge en borgdreper.
Ikke fra oss, i hvert fall.
Og fortell ham dette: Oppdraget må ikke bli utsatt.
For å lykkes må det være to Renée-er, En som lever og en annen som dør.
- Hun tok skipet mitt. - Skipet mitt.
Hun ga det til dronningen... Jurati, i bytte for livet til Sju.
Sju... er alt i orden?
Jeg er meg selv.
Vi har mistet en venn, men fått oss selv tilbake.
Og vi trenger oss alle sammen om vi skal lykkes.
- Soong er fortsatt der ute. - Og han er ikke en som gir seg.
Skipet ditt kan ha unnsluppet ham,
men han vil finne andre måter å stanse Europa-oppdraget.
Og Renée.
Eller noe verre.
Før Agnes forsvant hadde hun en melding til deg.
For å lykkes må det være to Renée-er, en som lever og en annen som dør.
Jeg nekter å godta et resultat som ikke har skjedd ennå.
Kom, vi har ting vi må gjøre.
ORIGINAL STAR TREK-TEMA AV ALEXANDER COURAGE
Tekst: S. Marum