Tidligere...
Du trenger meg, Agnes.
Hvordan skal du overleve uten meg?
Jeg skal styre skuta litt.
- Vent, jeg har kontrollen. - Ikke nå lenger.
Du har gått rundt med det tåpelige gliset helt siden du ble låst inne med legen.
Om du noensinne trenger noe...
- Vet du at hun bygde opp klinikken selv? - Rios, ikke tenk tanken engang.
Du minner meg litt om moren min. Hun elsket også stjernene.
Hun slet også.
Hvorfor føles det som jeg kjenner deg?
Å, herregud.
- Han har puls. - Han må på sykehus.
Jeg vet om noen.
Gå unna.
Han er stabil, men svarer ikke.
Alt fungerer, jeg vet ikke hvorfor han ikke våkner.
Alle synapsene fyrer av.
Hjerneaktiviteten burde være minimal i koma.
Han sitter fast der.
Jeg kunne gå inn og bruke den nevro-optiske mottakeren min.
Når jeg kommer inn i sinnet hans,
kan jeg hacke meg inn i minnet eller tanken han sitter fast i.
Om vi ikke beskytter Renée, får vi ikke fremtiden vår tilbake.
Picard må være våken for at vi skal gjøre det.
Livets virkelige hersker.
Som gir liv.
Som tillater liv.
Og likevel vet vi at det er den som en dag vil oppsluke oss.
Skal vi sette i gang igjen?
Å ja. La oss gjøre det. Ja.
Tilgi meg, jeg er sjelden blant stjernene. Men hvor var vi?
Du snakket meg etter munnen, tror jeg.
Det siste du sa, var at du var redd for små rom.
Jeg mener ikke å gjøre jobben din for deg.
Det er ikke min jobb å sette navn på din frykt.
- Men analyse er det. Skal vi starte? - Selvsagt. Sett i gang.
Mannen som hater små rom
tilbringer hele livet i det uendelige kosmos.
- Det er nesten for opplagt. - Ikke sant?
Men så velger mannen et liv på et skip
der hans eneste tilgang til utsiden er holografisk.
- Nå blir mannen mer interessant. - Bekymrer det deg i det hele tatt?
Plager det deg at du ikke er særlig interessant?
Det er ikke jobben min å være interessant.
Men er vi ikke mer enn jobbene våre? Kanskje ikke. Ikke i ditt tilfelle.
Selv dine nærmeste venner kaller deg kaptein.
- Så, hvem er Jean- - Luc?
Disse spørsmålene er absurde.
Jeg har snakket deg etter munnen de siste 40 minuttene.
Dette er bare en rutinemessig psykiatrisk evaluering.
Ingen grunn til å hisse seg opp.
- Du virker litt urolig. - Du gjør meg urolig.
Om vi skal være sannferdige, er dette svært utradisjonelt.
Det er som om du ser etter noe, hva som helst, for å...
...rive meg i filler.
Bare så du vet det, har vi vært her i 20 minutter. Ikke 40.
For å si det som det er, må du gi meg noe. Og om du ikke vil prate, er det greit.
Jeg må fortelle noen at vi var sammen i en time.
Så i mellomtiden sitter vi fast her. Kan du noen gode vitser?
Fortell meg en historie.
- Unnskyld? - En historie.
Som en historie for barn. En hvilken som helst historie.
Det kan være en enkel øvelse for å åpne sinnet ditt.
- Jeg aner ikke hvor jeg skal begynne. - Nei.
Hvorfor ikke begynne med den?
Lag noe, du vet...
Det var en gang...
...en dronning...
- ...med ildrødt hår. - Som solen. Det er veldig bra.
- Fortsett. - Og hun...
...var en kvinne.
Å fortelle historier er ikke egentlig din greie.
Nei.
- Men det var hennes. - Hvem da?
Dronningen med det røde håret.
"Du vinner vel", sa prinsen til den onde trollmannen.
"Men bare en ting til."
Trollmannen som sto klar til å gjøre dem om til støvfnugg, stanset.
Magien hans var borte.
Stjålet fra ham på akkurat den måten han hadde fått den på i første omgang.
Han smeltet etter å ha tapt i spillet han selv hadde lagd.
Og alt var i orden igjen. Etter hvert glemte de at han hadde vært der.
Men de glemte aldri lærepengen: Det fins ingen bedre lærer enn ens fiende.
Hun var en svært uvanlig dronning
når det gjaldt måten hun tilbrakte tiden sin på, med å fortelle historier.
Kanskje det var fordi hun visste at hun levde med ham på lånt tid.
Du er som faren din.
Han uttrykker seg med hendene, ikke med munnen.
- Jeg vil ikke være som ham. - Ikke alt er negativt, min kjære.
Jeg vil være som deg.
Du er ikke desto mindre en prins.
Du må lære å oppmuntre folk når de er omgitt av store farer.
Å lede dem med en inspirerende tale.
- Det vil jeg aldri klare. - Jo, det vil du. Det vet jeg.
For jeg kjenner fremtiden.
Det gjorde hun på en måte.
Som et dyr følte hun farene før noen andre i rommet.
Kanskje hun var magisk, eller så skjer det
når du lever i en verden der monstrene er virkelige.
Jeg vil at du skal forstå hvor dypt jeg elsker deg.
Uansett hva som skjer i livet ditt. Om jeg kjenner deg for alltid eller et øyeblikk.
Med hver innånding er du den jeg er så stolt av at du blir.
Skynd deg.
Løp.
Reis deg.
- Nei! - - - Maman!
BASERT PÅ "STAR TREK: THE NEXT GENERATION"
Hva er det som foregår der inne, JL?
- Er du klar? - Ja.
Jurati er fortsatt vekk. Vi vil finne kommerket hennes med La Sirenas sensorer.
Gitt hennes noe underlige oppførsel.
- Hun sang. - Hun kysset.
- Hva var det? - Spør henne.
Bare vær forsiktig, ok?
- Er du sikker på at det vil fungere? - Absolutt ikke.
Har hun gått fra vettet? Kysset hun Rios?
Om hele den greia starter igjen, så slutter jeg i gjengen.
Nei, seriøst. Jeg har det ikke i meg.
Hva da? Du og jeg? Nei, vi er helt annerledes.
Nei, smerten vår er nydelig og tragisk, og alle elsker å høre om den.
- Helt klart. - Og vi er hovedpersonene.
Jurati og Rios er en bifortelling.
- Du vet jo hvordan hovedhistorien ender. - Når vi er ferdige med hele denne dritten?
Forutanelsen jeg har, er oss, gamle,
som sitter på en benk og får svevende tenåringer til å snuble med stokkene våre.
- Jeg er flinkest. - Å ja.
Starter skanningen etter Jurati.
- Hva gjorde du? - Ingenting.
Jeg ble sparket ut av skipets optiske datanettverk.
SYSTEM: KRYPTERT INGEN ADGANG
- Og nå er jeg låst ute. - Av hvem?
Ikke hvem. Hva.
Denne krypteringen er ikke menneskelig. Den er borg.
Dronningen?
- Hva gjorde hun med skipet? - Vet ikke.
Men om vi ikke kommer inn og noe er galt, finner vi aldri Jurati.
Og skipet er den eneste veien hjem.
Foreldrekontroll stengt av. Dette bør slippe meg inn i sinnet hans.
Det du sa... La ham lede.
Få ham til å vise deg veien ut. Hvordan?
Jeg tar sjansen? Det er litt sånn jeg gjør ting.
Håper det gir mening når jeg kommer inn.
Hva er dette?
- Trenger du å komme deg litt? - Det går bra.
Jeg visste ikke at Stjerneflåten brukte psykologer som deg mer.
Stjerneflåten, selvfølgelig. Dommer og jury over alt prisverdig.
Er det bitterhet?
Det er sant. Den menneskelige utgaven er selvsagt ikke like imponerende.
Men noen har bygd så høye murer rundt sårene sine
- at selv en betazoid ikke når frem. - Du antyder at det er meg.
Du fullførte aldri historien din.
Av og til ender en historie med en gutt, fortapt og alene i et fangehull.
- Akkurat. - Hva skriver du?
Bare at du er håpløst dyster.
Jeg anbefaler faktisk at du fratas kommandoen din umiddelbart
så du ikke tar mannskapet med på et selvmordsoppdrag bare for å føle noe.
Det er tusen måter å dø på der ute.
Hva er det du sier?
- Kom igjen, Jean- - Luc. Grav dypere.
Greit. Gutten var alene i...
Nei, vent.
Det var han ikke.
Jeg er Locutus fra Borg
Du er farlig. De er bare ofre.
Du gjorde dem til det de er. Jeg vil heller dø som han jeg var...
Forsvarer din måte å leve på, og så blir du kvitt dem.
Picard?
Så dette er sinnet ditt når du er edru.
Picard etter fem drinker er nok artig.
Hallo? Jeg prøver å hjelpe noen.
Han tenker visst på deg.
- Hvorfor er du her nede alene? - Fordi jeg ikke kan gå.
Hun sa alltid at jeg skulle bli her om vi kom fra hverandre.
Ok. Det går bra.
- Hvem sa det? - Moren min.
Jeg må bli her, ellers vet hun ikke hvor hun skal finne meg.
Du er den eneste her nede, og du ser ut til å sitte fast.
Så jeg tror at jeg kanskje bør få deg løs.
- Hvordan gjør jeg det? - Jeg drar ikke uten moren min.
Og du kan ikke bare finne henne. Du må redde henne.
Greit. La oss prøve på det.
Et monster tok henne. Og alt her nede er på hans side.
Kom igjen! Denne veien!
Den timelange evalueringen er over.
Du kan avslutte økten nå. Kom igjen.
Kom igjen. Tilbake til der du gjemmer deg for deg selv.
Jeg kan ikke si at jeg ikke ble advart. Du er sta.
Det er en av tingene jeg hørte om deg.
Har du hørt ting om meg? Forhørt deg om meg spesielt?
Jeg har fått nok. Hva er dette?
- Noe annet! - Definer "noe annet".
Noe...
...annet.
Det skjer noe annet her, og dette er ikke virkelig.
- Eller, det er det, men det er... - Kanskje.
Men du kontrollerer alt sammen. Ironisk, ikke sant?
Vi er her for deg alle sammen, Picard. Bare du kan stanse det.
Si noe virkelig.
En virkelig ting.
- Hvorfor tror du vi er her? - Fordi...
...jeg sitter fast.
Vi gjør det.
Hva betyr det? Og hvem er du?
Jeg studerer menneskets tilstand, og du er en kaptein.
Etisk. Diplomatisk. Kultivert. Du liker kunst, intellektuelle tanker.
Og likevel, alltid ubundet når det gjelder hjertet.
Ubundet?
Relevansen?
Hvorfor er det så vanskelig for deg å være åpen?
Å slippe folk inn?
Du holder dem... Du holder alle på armlengdes avstand.
Så ikke... Så ikke hva?
Kanskje det er en utgave av deg selv du skjuler.
Noe du er redd andre vil se. En mørkere utgave, kanskje?
En hemmelig skam?
Skyld? Hva er det? Hva definerer du deg selv ut ifra?
Hva er dette? Hva er disse smellene?
Jeg tror begge vet hvor det kommer fra.
- Den alltid så rettskafne Jean- - Luc. Du liker at andre sier det.
Du trenger at andre sier det, for hvis de gjør det,
lar det deg skyve sannheten litt lenger vekk.
Du er så besatt av dyd
at selve historien du forteller meg, er en der det gode vinner ove...
Hold opp! Jeg har aldri sagt noe sånt.
Og du vet ikke...
...hvordan den ender.
Vi må komme oss til den hvite døren. Den flytter på seg.
Den er ikke alltid på samme sted, men hun er bak den.
Det er hun alltid.
Oppfattet, oppskyting, og klokken er startet.
Kul romvandringsdrakt. Håper du har trent på vektløs kamp.
Han er ni.
- En romfarer! - Enda bedre.
Barnevakten dukket ikke opp.
Vi lånte klær fra hittegodset deres, håper det går bra.
- Hvordan har pasienten det? - Picard? Han har det bra.
Kan vi ta en prat først?
Mamma skal bruke noen stygge ord.
Jeg har latt være å spørre om mye, men dette er min klinikk,
og du låser ikke dørene der. Nøklene mine.
Du brukte ikke engang de gode banneordene.
Bare ha et åpent sinn.
- Hva i helvete er dette? - Prosedyren.
Hvorfor går du mot meg som en seriemorder?
Jeg må forklare deg noe uten å ødelegge tiden.
Dette er ikke din reise. Du skal ikke være her.
Så ingen vil savne deg når du dør.
Slipp ham.
Han reagerer ikke på lorazepamen. Han må på sykehus.
- Nei. Det kan vi ikke. - Dette er liv og død.
Jeg er ikke utstyrt til dette. Han kan dø.
Utstyrt? Ok.
Raffi, jeg trenger en stabilisator. Fort. Det er til Picard.
- Hvem snakker du til? - Det er til hjernen hans.
Jeg vet ikke hva som skjer.
- Nevraloscillator. - Å, herregud.
- Teresa, bare vær i øyeblikket. - Nevral... Den påvirker hjernebølgene.
- Amplitude, frekvens, fase. - Gammabølger? Tuller du?
Hvordan kan dette være virkelig?
- Hvem er du? - Konsentrer deg. Du må...
Ber du meg stole på deg én gang til...
- Vil jeg drepe ham? - Jeg er ikke lege, men jeg stoler på deg.
Gjør du dette med vilje?
- Du vil ikke komme løs. - Hva om det ikke blir annerledes nå?
Om det blir det samme som alle de andre gangene?
Du vil aldri vite det om du ikke kommer dit.
Men om du ikke kommer ut nå, kan du bli her for alltid.
Og denne gangen er du ikke alene.
Du klarte det, han er stabil.
- Er du fra det ytre rom? - Nei.
Jeg er fra Chile, jeg bare... jeg jobber i det ytre rom.
Replikatorene virker i hvert fall. Vent. Kom du deg inn?
Loggen var basert på en kryptografisk algoritme jeg husket fra Kollektivet.
Bra?
Jeg trodde Agnes slettet alle borgprogrammene
- etter at vi krasjet. - Landet.
Jeg ville forstå hvordan hun kom seg inn,
så jeg fikk frem siste gang en borgkode ble lagt inn i datamaskinen.
Du har ikke rørt kaffen.
- Du drikker den alltid. - Dette kom frem.
OPTISK DATANETTVERK KAMERA
KAMERA 22
KAMERA 16
Hun legger helt klart inn borgkode. Vi må finne henne. Nå.
Det fins ingen bedre lærer enn ens fiende.
Fortell en historie.
- Du? - Picard.
Jeg var ikke... jeg var...
Brifingrommet mitt.
Hva er de smellene?
Han er et monster! Hun er der inne!
- Hun er der inne! - Hei.
Du...
- Hei. - Du har voktet det hele tiden.
Henne.
Du levde lenger enn meg. Men jeg beholdt håret.
Ikke akkurat en rettferdig byttehandel, var det vel, gutten min?
Du var nådeløs, far. Grusomheten din...
- Du ødela henne. Du knuste henne. - Du er et monster.
Er jeg det?
Kanskje. Men ikke slik du tror.
Du trodde at du ikke kunne redde henne fra et monster...
Se på nytt.
Tunellene. Du sa at jeg ikke skulle gå.
- Tusen måter... - Det er tusen måter å dø på der nede.
Ta det du er glad i. Skynd deg.
Kom igjen. Vi må dra. Det er bare en lek. "Gjemsel" der nede.
- Men jeg er mørkredd. - Men jeg får ikke puste her.
Vi skal dra. Du og jeg. Jeg skal ikke være trist. Alt skal bli bedre nå.
Vil du være hos meg?
Maman! Jeg sitter fast.
Maman!
Jeg fant deg ikke på mange timer.
Om du ikke hadde mistet blokken, ville jeg aldri visst det.
Moren din opplevde sykluser med fryktelig mørke...
- Vær så snill, pappa! - ... og irrasjonell begeistring.
Hun trengte hjelp, men ville ikke ta det imot.
Stans!
- Jean- - Luc, vær så snill. Jeg er så lei for det.
Du må få meg ut. Jeg elsker deg. Vær så snill.
Ikke noe lys.
Labyrint.
Regnet kommer. Du ville aldri kommet deg ut.
Men hun...
- Hun ville fortsatt å prøve. - Moren din ble ikke jagd av et monster.
Jo, det var det.
Det var det alltid.
Men jeg kunne heller ikke redde henne. Ikke fra hennes eget sinn.
Kanskje jeg aldri egentlig kjente deg.
Du vil gjøre så mye med denne smerten. Du vil redde verdener med den.
- Slipp meg ut, Jean- - Luc. Vær så snill. Bare du kan redde meg.
Vent. Det ligger mer i dette, ikke sant?
- Ikke dårlig. - Takk.
Jeg snakket til ungen min.
Han er et rommonster som kan få ting til å dukke opp fra løse luften.
Du lovet, lillemann. Det er ikke kult. For det første er jeg et menneske.
Å, herregud. Når noen helt alvorlig må overbevise deg om at de er et menneske,
burde de ikke truffet ungen din.
Instinktet ditt sier deg noe om meg. Noe bra. Det vet jeg.
- Vet du hvor ofte jeg har tatt feil? - Ikke nå.
Du er lojal overfor den mannen. Respekterer ham.
Jeg kjente aldri faren min. Han var ikke til stede, så...
Jeg pleier å finne farsfigurer.
- Hva mener du? - Picard.
Han føles som en far for meg. Selv om jeg ikke er en sønn for ham.
Det er hans tap. Samme hvem du er.
- Hvem vil du at jeg skal være? - En snill fyr.
Det er jeg. Og om jeg ikke var det...
...ville jeg blitt det nå.
Om du lyver, og du har fått treffe ungen min, vil de aldri finne liket ditt.
Hei, Ricardo. Vil du se noe kult?
Jeg vil vise dere noe.
Velkommen til La Sirena.
Skipet mitt.
Romskipet mitt.
Jeg skal ta på alt sammen!
Skjønner du dette? En borgdronning som går løs i LA.
Men hun er ikke borgdronningen. Ikke si det. Hun er Jurati. Eller hun...
Ja. Er det Jurati med borgdronningen i tillegg eller omvendt?
Der. Dette er i går kveld.
- Kanskje hun fortsatt er der. - Jeg vet ikke.
Det føles som manges liv avhenger av at vi finner ut det.
Frøken! Hei!
Alt dette skjedde i dag.
Jurati?
Ikke noe man ønsker å våkne til, men vi tar oss av det.
Pass på dere selv. Og hold meg informert. Jeg har noe her jeg må ta meg av.
- Renée? - Hun har det bra.
Alt er rolig. Ikke noe tegn til Q eller den nye.
- For øyeblikket. Soong. - Picard. Du reddet henne.
Jeg føler at du og jeg har tatt et kvantesprang forbi personlige grenser.
Mine, uten tvil.
Vel... Hva om jeg gir deg så mye?
Romulansk. Jeg visste det!
Du kan være en ane.
Vanligvis blir vi rekruttert til å passe på våre egne. Men iblant en lignende art.
- Teknologien kunne være nyttig. - Den har sine begrensninger.
Når jeg skrur den av, kan jeg ikke bruke den på åtte timer.
Nå må jeg gå rundt i hele dag og skjule sannheten.
Er alt i orden?
Ja. Vi mister tid. Vi gjør mer skade enn godt.
- Oppdraget, Renée... - Jeg snakker ikke om oppdraget.
Var alt det en del av Qs plan? At du skulle oppleve det?
At du skulle gjenoppleve de minnene?
- Det må jeg ta med i beregningen. - Du vet at det er mer til den historien.
Uansett hva det er, angår det ikke det vi prøver å få orden på.
Ikke om han vil du skal vite det.
"Det fins ingen bedre lærer enn ens fiende."
Men jeg har latt ham kontrollere timene.
"Kjenn deg selv." Det er det han ville. Kjenne meg selv.
Hva om timene jeg tar er...
- ...i å kjenne ham. - Jeg er ikke sikker på at jeg skjønner.
Jeg anså alltid Q som umulig å kjenne.
Men her er han så sent i livet mitt, fortsatt fiksert på meg.
Han trenger denne rettssaken.
Han sier at det handler om meg, men det er dypt personlig,
og det haster for ham.
Om vi kan forstå hvorfor, kan vi gå på offensiven.
Det høres ut som du vil påkalle Q.
Jeg er smigret, men det kan ligge utenfor mine evner.
Dine, kanskje.
Men det fins en annen.
Vent litt, ikke: "Så hyggelig å se deg, nye gamle venn.
Takk for at du ble et par dager til."
Jeg ville ikke bedt om det om jeg kunne latt være.
Bedt? Er det hva du gjorde?
For en bønn om noe følges vanligvis av et spørsmålstegn.
- Du vet, tonefallet går opp. - Men vi trenger svarene nå.
Du kan ikke ønske at jeg skal påkalle en Q.
For lenge siden, etter en lang, kald krig,
inngikk folket mitt og innbyggerne i Q-kontinuumet en våpenhvile.
Innbyggerne?
Jeg vil ikke kalle dem guder, det er helt sikkert.
Beklager. Fortsett.
Vi el-aurianere tror at mat og drikke forener oss.
Så vi inngikk våpenhvilen over en flaske. Denne.
For folket mitt skaper hver eneste handling vibrasjoner.
Hvert eneste ord gir gjenlyd.
Metall og væske kan fange opp det delvis levende ved et øyeblikk.
Så da jeg sa at våpenhvilen ble inngått over en flaske...
Mener du at selve øyeblikket fortsatt er i den?
El-aurianerne hører verden som musikk.
Kontakt riktig note, riktig minne,
finn riktig akkord og slå den an igjen.
Da kan du få oppmerksomheten til den som spiller.
I vårt tilfelle, nabolagets hyggelige Q.
Hvor er han? Hva skjedde?
Det virket ikke.
Jeg skjønner ikke.
Hvordan kan vi følge noe vi ikke forstår?
Hva?
- Hva er det du gjør? - Jeg forstår.
- Ok. - Vis det igjen, at hun knuser vinduet.
Det kicket. Endorfiner.
Hun prøver å øke farten på prosessen.
Nanosondene øker, dronningen blir sterkere. Mindre Jurati.
Hvor lang tid tar det før hun kan assimilere andre?
Aner ikke. Vi ser fødselen til en ny dronning.
Men om det skjer, glem sommerfugler. Hun vil starte et imperium.
Hun kan assimilere alle på denne planeten.
Vi har brakt borgene til jorden før mennesket kan beskytte seg.
Vi skal redde fremtiden, men kan ha dømt den til døden. Vi trenger Picard.
Hva skjedde her?
En el-aurianer påkaller en Q, en Q viser seg.
Er det ham?
- Hallo? - Det er stengt.
På skiltet står det "åpent".
Beklager, eieren trumfer skiltet. God kveld.
- Det virket alltid. - Jeg feirer.
Bare én drink, og så går jeg. Vær så snill.
- Greit. Hva? Hva vil du ha? - Tja, la meg nå tenke.
La meg se.
La meg få lov.
Du er en sånn fyr som bestiller bourbon, når han egentlig vil ha hvitvin.
Og vil kose seg med en kjedelig faktabok.
- Du er veldig flink. - Jeg har gjort dette en stund.
Sannheten er at det ikke fins noen grunn som jeg vet om
i tidens historie, til at dette skulle mislykkes.
Med mindre noe er veldig galt.
Du tok meg virkelig på kornet. Bortsett fra faktadelen.
Jeg er mer en science fiction-fyr. Og dere?
- Dere er ikke opptatt av rommet? - Helt klart ikke.
Kom igjen. Alle trenger noe ekstra med alt dette hverdagslige.
- Dere tror ikke at vi er alene der ute? - Jeg tror vi er alene her nede.
For meg er vitenskapen forhåpningsfull. Fakta, science fiction. Jeg elsker alt.
Særlig det merkelig. Det som er vanskeligere å forklare.
Og jeg snakker ikke om UFO-er som plukker opp kuer eller signerer åkrer.
Jeg snakker om... Tja... Dette her.
Vent. Har du sett.
Det er pussig. Jeg pleide å ha et kamerasystem her nede.
Det hadde så mange feil at man skulle tro at det var en bar for spøkelser.
Ja. Det var nok problemet. Men likevel.
Føderale agenter. Stå stille.
Utgangene.
Ikke rør dere!
Ha hendene dere jeg ser dem.
- Hva er dette? - Politiet.
Dere to må bli med meg.
OPPRINNELIGE STAR TREK-TEMA AV
Tekst: S. Marum