У мене щодо нього погане передчуття.
Ми ходимо в нього на поводі. Йому не можна довіряти.
Думаєш, він навмисно дозволив себе впіймати?
Він вистрілив Тревісу в обличчя.
Він наш єдиний шанс знайти Гітлера.
Два дні тому ти хотіла зникнути.
Тепер ти хочеш лишитися.
Ти сказала, якби ми знайшли Гітлера, це би все владнало.
Усі наші поразки, усі гріхи.
Я відведу вас прямо до нього.
Присягаюся.
Ми можемо тобі довіряти, Джо?
Довіряти мені.
Вони в біса мене покинули!
Вони і не думали мене шукати!
А вам цікаво, чи ви можете довіряти мені?
Кларо! Стривай, послухай.
Я розкажу тобі все, що ти хочеш знати.
А що ти можеш розказати?
Я знаю, що ти налякана, знаю.
Послухай, ті люди, вони монстри.
Ти думаєш, це вони мене лякають?
Це ти.
Я бачила тебе. Бачила, на що ти здатний.
Про що ти говориш? Ті люди були нацистами.
- Справжні нацисти, Кларо. - Знаю-знаю.
І треба викликати поліцію.
Чи суддю, чи пресу, чи військових...
Вони знають! Вони всі знають. І нічого не зробили.
Нічого! Розумієш?
Тому все... У тому й річ.
Тому...
- Тому я мушу... - Убивати людей. Власними руками?
Нацистів! Я полюю на них і вбиваю.
Бо якщо не я, то хто?
Я приховував це від тебе.
Це було неправильно, гаразд?
Але це лише тому,
що все майже скінчено.
- Скінчено? - Саме так.
- Ще один, і все скінчено. - Ще одне вбивство?
Ще одне. Обіцяю.
Думаєш, мені це подобається?
Із того, що я сьогодні побачила,
думаю, що так.
Те, що ти сьогодні побачила,
було необхідно зробити.
- Щоб урятувати тебе! - Я сама себе врятувала!
Звернувшись до людяності іншої людини.
А не холоднокровно позбавила їх цього.
- Ти обрав насилля. - Справедливість.
Поки весь світ не помічає. Ми так не можемо.
І не будемо.
У нас немає вибору,
немає розкоші просто дивитися в інший бік, як ти.
Ти справді
убив дитину в Іспанії?
Це був нещасний випадок.
- Боже. - Той нацист використав власного онука...
Твоя добра душа...
- Вона й досі тут. - Ні-ні, її нема.
Її більше нема.
І з усіх жахливих речей, що я сьогодні бачила,
ця найгірша.
Ця найгірша.
Кларо, стривай, зупинись, прошу.
- Ще один... - Ні. Це брехня!
Я тебе не обманюю.
Я знаю.
Знаю, але ти обманюєш сам себе.
Я не можу вийти заміж за вбивцю.
Я не можу кохати монстра.
Кларо, будь ласка. Кларо!
Кларо!
МИСЛИВЦІ
У переліку СС значиться
зниклий безвісти Маттіас Керн.
Я бачила Маттіаса в імміграційних списках.
Так, ось тут.
Ти в порядку, Руті?
Усе добре. Дякую.
Здається, я щось знайшла.
Я говорила з колишньою колегою з розвідки.
Вона думає, вони засікли, де зараз гауптштурмфюрер Пітер Гартман.
- Гартман? - І Лінус Раундс.
Елґар Вітбек, Ґюнтер Домсгрон...
Джекпот.
Якби їх не знайшли в морзі Буенос-Айреса.
Що?
Сім таємничих смертей громадян Німеччини похилого віку
за останні чотири місяці в Буенос-Айресі.
Влада Аргентини замовчує це.
Думаєш, там є група, схожа на нашу?
Що полює на нацистів?
Моє джерело думає, що це один чоловік,
вовк-самітник,
що стирає нацистів, не лишаючи навіть відбитків пальців.
Він може бути джерелом інформації, яка нам дуже допоможе.
Тож ми вирушаємо до Південної Америки.
Знайдемо цього вовка-самітника.
Я казала, що вона буде проблемою.
Вона просто в шоці.
А як щодо тебе?
Ти був у шоці тої ночі, коли вбили твою бабусю?
Ти втік?
Наскільки я розумію, ти перетворив горе на дію.
Вас із Кларою розділяє не віра.
А характер.
Ми... Ми монстри?
Допоможіть мені покласти її.
Роксі.
- Роксі! Роксі, ти в порядку? - Так.
- Господи. - Вони дістали кулю.
Тобі щось потрібно? Тримаєшся?
Так, я в порядку.
Якого біса!
- Лонні! - Стривай!
Що він робить?
- Лонні, ні! - Опусти зброю!
Лонні, опусти пістолет, добре? Опусти його, ми все пояснимо.
Він убив Жоржа. І намагався вбити Роксі.
І якогось біса він ще дихає.
Він наш єдиний шанс дістатися до Гітлера. Розумієш?
Добре. Я зараз застрелю Джо.
- Лонні, будь ласка! - Зупинись.
Поглянь, що ти зі мною зробив.
Ти знаєш, як довго я тебе шукала?
Скільки місяців я прочісувала місто? У скількох військових госпіталях я була?
Я знала, що ти не підеш просто так.
- Роксі. - Ні!
- Ні-ні. - Він намагався тебе вбити.
Це був не він.
Пробач...
Нам треба ворушитися.
Коли Джо не повернеться, Гітлер знатиме, що його люди його зрадили.
Він чекатиме на нас із армією.
Це наш єдиний шанс знайти Гітлера.
Єдиний шанс дотриматися обіцянки, яку ми дали,
у пам'ять про шість мільйонів.
Ніколи знову.
Іди сюди.
Добре.
Ти в порядку?
Так.
Просто...
Лонні, я просто хотіла мати змогу побачити його на власні очі,
щоб одного дня сказати Маліці, що її матуся позбавила світ від зла.
Ми не можемо тобою пожертвувати.
Ти не я.
Ти мусиш жити заради неї.
ЖИТТЯ ПІСЛЯ ЖИТТЯ
Я думала...
Навіщо?
Навіщо руйнувати чудовий день?
Твоїми роздумами.
Не починай.
Це ти починаєш. Ти думаєш
і плануєш.
Кожен придуманий мною план
слугував твоїй абсолютній вигоді, Адольфе.
Кожен?
Так.
І просте «дякую»,
визнання, хіба це б тебе вбило?
Тобі б це сподобалося.
Якби мене щось убило.
Зміни режиму необхідні для успіху Четвертого Рейху.
Наші послідовники молодшають. Їм бракує знань.
Це моя спеціальність.
Була! Доки ти не програв.
Ти невдаха, Адольфе.
Ти програв. Після такого вже не повернутися.
Але твоє ім'я й досі має вагу.
І якби ти мав сина чи дочку,
вони би діяли від твого імені, несли би твій тягар.
І на твоє щастя,
у тебе є дружина.
Пані Гітлер.
Ми створимо рух.
Ми дістанемо їх зброєю, могутнішою за ядерну бомбу.
Зі мною, як із новою лідеркою.
Жінка майбутнього.
Мати всіх дітей, що заблукали в світі.
Відомі історики всього світу
пишуть про все, що створив я.
Своїми руками, своїм серцем, своїм генієм
я збудував новий світ.
І в усіх цих книжках твоє негідне ім'я стоїть поруч із моїм.
Поруч із моїм!
Вийти за мене було твоїм найбільшим досягненням.
А ти чомусь надумала, що ти заслуговуєш на більше.
Ти...
просто покривало, поруч із яким лежу я.
Чому б тобі не прислухатися
до того, що завжди
тебе рятувало?
До мого голосу! Мого голосу!
Чому ми їдемо на схід?
Ми мали би їхати на захід, ні?
Ні. Ви розвернулися.
Ти сказав «на захід».
Тобі почулося.
Я знаю, де він.
Якщо Джо бодай блимне підозріло, ми його прибираємо.
Знайоме відчуття, так?
Наче наша перша зустріч.
АРГЕНТИНА 1977 РІК
То це всі вони?
Так.
Питання в тому, як цей убивця
так швидко зникає з місця злочину?
Як він це робить?
- Гадаю, ти мені зараз скажеш. - Звісно.
Він атакує свої жертви в різних локаціях.
Місця геть різні, але мають дещо спільне.
Усі вони межують із лісом.
Густий ліс має низку стежок,
які сходяться в центрі, ось тут.
На знімках тут видно будівлю. Дім.
Я думаю, що тут ми й знайдемо нашого мисливця на нацистів.
Ось він.
Меєре!
Хто ви такі, і що вам треба?
Ні. Опустіть ніж, будь ласка. Опустіть ніж.
Я опущу його на її аорту, якщо мені не сподобається ваша відповідь.
- Меєре. - Що ви тут робите?
І що вам треба? Ну! Бо переріжу їй горлянку.
Ми прийшли до вас.
Щоб ви нам допомогли.
У нас є група людей, таких, як ви самі.
Ми ловимо і вершимо правосуддя щодо нацистів, що переховуються.
Гляньте сюди. Бачите?
Мене звати Меєр Офферман.
Це неможливо. Я знала Меєра Оффермана.
Звідки?
Меєр Офферман кохав мою сестру.
Хава.
Мені це було потрібно.
Дякую.
Знаєш, вона весь час думала, що...
Ну, коли ми всі...
Що ти померла.
А якщо ми дійсно померли?
Якщо це наш рай?
Полювати на них.
Якщо це наша винагорода?
Все одно лишилося забагато болю.
Приєднуйся до нас.
Ми робимо, що мусимо.
Дай нам забрати тебе в Америку.
- Побачиш Рут. - Я не можу.
Я можу спонсорувати твої дії.
- Мені це не потрібно. - У нас є доступ до будь-яких документів.
Я сказала «ні».
Як довго ти знаєш, що Рут жива?
Двадцять років.
Я знаю, як виглядає її дім у Брукліні.
Трохи схожий на наш.
Знаю, що сталося з її дочкою.
Вашою дочкою.
Знаю, що в неї є онук,
Джона, який для неї весь світ.
Я знаю, що сумую за нею.
Тоді чому? Чому ти їй не сказала?
Якби вона знала, ким я стану,
вона би мене спинила.
Вона завжди прагнула захистити мене. Це була її робота.
А це - моя.
Мені подобається та, ким я зараз є. Подобається, ким я стала.
Ну а Хава...
Вона померла багато-багато років тому.
Робота... Це все, що в мене зараз є.
Ти не скажеш їй, що бачив мене.
Це не твоя правда, не тобі її розповідати, Меєре.
Я розумію.
Обіцяю, що не розкажу.
Обіцяю.
Ти не думаєш, що вона заслуговує на правду?
Рут заслуговує багатьох речей.
Але й Хава теж.
Розумієш, людина заслуговує сама розповісти свою історію.
Правду чи неправду.
А ми маємо молитися за Хаву.
Чому?
Її погляд затьмарений.
Це прокляття святих.
Адже світло бачить лише темряву.
І вона так про себе думає.
У той час, коли всі ми бачимо її світло.
Коли ти так багато разів був спустошений,
коли ти робиш занадто, щоб впоратися,
щоб вижити,
ти знаєш, про що не варто думати.
Відпочинемо трохи.
Відновимо сили.
Коли я...
вперше втекла з табору...
Я почула історію,
легенду,
казку
про чоловіка, що жив у лісах,
нацисти звали його Чумою.
Єврейський супергерой.
Стирав нацистів із лиця землі.
І багато років по тому
я зустріла Чуму.
І я в нього закохалася.
І ми провели наступні двадцять років,
убиваючи нацистів, - я та Зев.
Доки одного дня
він не зняв свою маску й плащ,
а я не змогла.
Йому би це сподобалося.
Він завжди казав, якщо я колись знайду Гітлера,
він ще раз одягне маску й плащ
і вирубить його.
Хіба Зев не казав так?
Що ж...
Колись
біля багаття чи перед сном, чи в темряві лісу
пригноблені народи світу розповідатимуть історії про вас.
Про групу супергероїв.
Ви теж станете частиною легенди.
Казкою.
Міфом.
Якщо лише ми переможемо.
- Думаю, це воно. - Тобто «воно»?
Що саме?
Допоможіть йому.
Допомагайте йому. Давайте.
Якого біса?
Що це таке?
Запасний вихід. Раптом йому знову треба буде тікати.
Це приведе нас до його житла.
- Там система тунелів. - Вихід із них безпечний?
Не знаю.
Тож ми можемо натрапити на купу стволів, націлених на нас.
- Тунелі охороняються? - Не знаю.
Як ти можеш цього не знати?
Як сказати іспанською «от лажа»?
Наскільки далеко центральний вхід?
Вони побачать нас ще здалеку.
Це наш шлях.
Він зачинений ізсередини. Як ми в біса туди потрапимо?
Я знаю.
Трохи вибухівки все владнає.
Гаразд. В укриття!
Затуліть вуха!
Краще перестрахуватися!
Ходімо?
Тревіс і Джо мають скоро повернутися.
Хай краще принесуть із собою єврейські скальпи.
Мені нудно.
Я би хотіла пограти в гру.
Що?
Ти маєш інші плани?
Дам тобі виграти.
Ти не даси мені виграти. Я сам виграю.
«Ти виграєш».
Пам'ятаєш, хто тобі це сказав?
- У бункері? - Ні.
Ти виграєш.
Ти
точно
виграєш.
Коза, пістолет,
вовк, школяр, чорне сонце і кролик.
Хто тобі це сказав, Адольфе?
У бункері. Хто це був, любий?
Перевір.
Ти хотів пігулку ціаніду.
Ти благав про неї.
На колінах. І що я тобі сказала?
Адольф Гітлер помре не так.
Війна закінчиться не так.
Я сказала: «Не роби цього.
Ми втечемо. Змусимо їх думати, що ми померли.
Ми втечемо й все відбудуємо, і одного дня, мій любий,
ти виграєш війну.
Ти виграєш».
Ось що я, трясця, сказала!
Перевір їх.
Ти сказав «коза»?
Пістолет?
Вовк.
Школяр.
Чорне сонце.
І кролик.
Усе неправильно, Адольфе.
Я граю в твою гру 35 років.
Ти хочеш нарешті виграти?
Настав час пограти в мою гру.
Я знаю, як Адольфу Гітлеру виграти.
Він одягне корону на мою голову.
І я говоритиму вустами молоді, невігласів, людей.
Людей!
І ти чутимеш із кожного телевізора світу:
«Хай живе Гітлер».
Хай вічно живе Гітлер!
Я продовжу твою справу.
Послухай мене так, як послухав тоді.
Мій голос тебе врятував.
Мій голос врятував велику білу расу.
Гей! Не спіши!
Думаю, ми прийшли.
- Куди? - Думаю...
ми знайдемо відповідь іззовні.
Ти думаєш? Господи.
Я йду першим.
Ви за мною. Охорона вас побачить.
Коли вони побачать, то переведуть його в бункер під великим будинком.
Це буде найкраща можливість підібратися до нього ближче і вбити.
Та якщо він встигне сховатися в бункері,
жодна вибухівка не зламає тих стін.
Тож нам треба поквапитися.
Заходь сам і відволічи їхню увагу.
Так ми виграємо час.
Тоді наша черга. Ми маємо дістатися бункера першими.
Ти відпускаєш його одного?
Ми дійшли так далеко. Ми не підемо без Гітлера.
Я піду лише з вусами того монстра, насадженими на палицю.
Іди.
Сподіваюся, ви в ньому не помилилися.
Доброго ранку, Клаудіє!
Із поверненням.
Приніс нам щось?
Гансе,
через кілька секунд сюди зайдуть
озброєні вороги.
Вони прямо за мною.
Вони йдуть за фюрером.
Хутко! Бий на сполох!
На мій рахунок.
Один...
Два...
Три!
Мінді, пригнися.
Ходімо до котеджу. Це там.
Вторгнення!
Вторгнення! Сторонні на території!
Вони йдуть сюди!
Що відбувається?
Сторонні на території!
Вони йдуть сюди!
Мій фюрере, вибачте, та ми мусимо негайно провести вас до бункера.
Ну ж бо, хутчіш!
Ідуть ще, третя година!
Я не тямлю в годинах! Де?
Справа, дурню!
Чорт!
Гаррієт, нам треба йти!
Усі негайно назад у тунель!
Ми не знаємо, чи він уже в них.
Джо!
Я не змогла поцілити.
Назад!
Гаразд.
Заведіть його всередину!
Іди всередину, і хай він за все заплатить, зрозумів?
- Не озирайся. Я тебе прикрию. - Ні-ні.
Ми дістанемо його разом.
Ти мав рацію, Джоно.
Сім'я - найважливіше.
Я не дозволю, щоб із тобою щось сталося.
Я не можу. Хаво, я не можу.
Послухай мене.
За кілька тижнів ми будемо на твоєму весіллі.
- П'яні в дим. - Ні-ні. Не треба.
Усе гаразд.
Усе добре.
Зараз, мій фюрере!
Адольфе!
Іди вже, засранцю малий.
Біжи!
Ні-ні!
Ти не заслуговуєш на те, щоб обирати свій кінець.
Ти маєш відповісти
за злочини, які вчинив.
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький
Творчий керівник Дмитро Восколович