РЕЙТИНГ: В - ВІДПАДНОЄВРЕЙСЬКИЙ
Меєр Офферман. Прийми мої співчуття щодо бабусі.
Ми із твоєю сафтою разом були в таборах.
Якщо щось буде потрібно, звертайся.
Я знаю, що ти шукав того, хто вбив твою бабусю.
І я думаю, ти робив це не сам.
Вона не дозволяла переслідувати когось без її підтвердження.
- Переслідувати кого? - Клятих нацистів вищих рангів.
Ми поклялися.
Ми самотужки шукали тих злочинців і приводили правосуддя Боже
до їхнього порогу.
І на другий день створив Бог Мисливців -
команду обраних, спраглих крові нацистської.
Гаразд, ми живі.
Умри! Зараз!
Шоу починається.
Ніхто й не усвідомлює, наскільки це серйозно.
Вони серед нас, і вони мають плани.
Я пропоную вам інший шлях.
Створити цільову групу, щоб знайти й покарати нацистів у США й за кордоном.
Темношкіра жінка і єврейка - кошмар для будь-якого нациста.
Хто це? Вовк.
Монстр із моєї історії, який досі мене переслідує.
Я мушу промовити молитву...
Перед тим, як його вбити.
Вовк.
Трясця, я його знайшов!
Кадиш. Ти не помолився перед тим, як його вбити.
Бо ти Вільгельм Цухс. Ти...
Вовк.
Вони всюди.
Євреї нас не витіснять!
Вони далі наступатимуть.
Тому ми маємо займатися цим неправим ділом.
Агентка Морріс - вона полюватиме на нас, поки ми полюємо на них.
То, може, полюватимемо на них не в Америці.
У Східній Європі Лонні Флеша люблять.
- Як він? Хлопець? - Скоро сама побачиш.
Це початок. Початок Четвертого Рейху.
Єво, золотко, я голодний.
Час обідати, Адольфе.
АВСТРІЯ
Дорогенький, це шедевр.
Геніально.
Дякую.
Вітаю з Днем Фон Ґлутена.
І я тебе вітаю
з Днем Фон Ґлутена.
З Днем Фон Ґлутена.
Ці скульптури з масла - це щось!
Минулого року перемогла моя дружина.
Найкращий скульптор по маслу в День Фон Ґлутена 1971 року.
Вона зробила сімейку Брейді із масла.
Повім вам історію чоловіка на ім'я Брейді.
Ви чудово розмовляєте англійською.
Ви все життя живете у Фон Ґлутені?
Усі свої 66 років. А ви?
Ні. Я тут у робочих справах.
- Як довго вам належить ця крамниця? - Моя сім'я володіє нею багато поколінь.
Цікаво.
Бо коли я зайшла, то побачила в одвірку виїмку,
яка за розміром відповідає дечому, що називають «мезузою».
Євреї.
Вони прикріплюють її до дверей на знак зв'язку між ними та їхнім богом.
Щоб оголосити світові, що цей дім чи крамниця належить євреям.
Це полегшило життя і роботу багатьом людям.
Шановний, ви єврей?
- Перепрошую? - Ви єврей?
Ні.
Чи ви єврей?
Я не єврей.
Хіба єврей не відповів би саме так? Євреї вміють залишатися непоміченими.
- Євреї дуже винахідливі. - Чому ви...
- Зараз 1972 рік. - Це питання завжди актуальне.
Мушу попросити вас піти геть.
Як я казала, я тут у робочих справах. Я мала на увазі не місто.
А конкретно це місце.
Крамницю ласощів у Фон Ґлутені.
Конкретно цей прилавок.
У справах.
- Що це за справи? - Контроль якості.
Я не той, ким ви мене вважаєте.
Присягаюся.
Це якийсь парадокс.
До війни в цьому місті мешкало 1 000 євреїв.
Їх наказали вивезти.
22 липня 1942 року. Але вони кудись зникли.
Може, вони одягли хрестики,
сховали мезузи і стали християнами.
Та які з них християни?
Пацюк левом не стане, правда?
Тому запитаю востаннє.
- Ви єврей? - Ні.
- Тоді де вони? - Мені важко...
Я допоможу вам згадати.
Мер, лікар.
М'ясник, навіть шкільні вчителі.
Вони зігнали євреїв до комори
і замкнули їх там.
А тоді передали їх нацистам.
Нацисти...
Нацисти загнали їх до вагонів і відвезли до концтаборів.
- Тобто ця крамниця належала... - Євреям.
Звідси й мезуза.
Я зайняв крамницю, після того як нацисти їх ліквідували.
Звісно. Хто ж залишає цукерочки без нагляду?
- І бізнес, що ж, він... - Процвітає? Так.
Прекрасно.
Що ж, дякую, друже мій. З вами приємно мати справу.
Марсія, Марсія, Марсія.
Євреї вміють залишатися непоміченими. Євреї дуже винахідливі.
Я тут через привида, який промайнув цим містом наприкінці війни.
За кілька кілометрів звідси є залізнична колія, що тягнеться до порту Генуї.
- Куди він прямував? - Я не розумію, про що ви.
А я думаю, розумієте. Сліди Гітлера ведуть сюди, друже.
Із фюрербункера до Мюнхена, до «Берґгофа» в Оберзальцберзі,
через Альпи - і сюди. До Фон Ґлутена.
Мені треба знати: куди він прямував?
Куди подався фюрер?
Долина мрій.
Навіщо...
Навіщо Бог дав вам очі? Чи не щоб, побачивши зло, чинити праведно?
Та вам, очевидно, очі непотрібні.
МИСЛИВЦІ
Годі, любі мої. Ви наче привида побачили.
Що? Невже так важко зрозуміти?
Як би це пояснити?
Добре, є такий старий анекдот про чоловіка, якого звали Шлеффнер.
1975 ДВА РОКИ ДО СМЕРТІ МЕЄРА...
Він був праведником, більшим, ніж Сенді Коуфакс.
Якось Шлеффнер сидить удома й дивиться телик.
Там кажуть, що наближається повінь.
Він бачить, як проїжджає авто, з якого чоловіка гукає лейтенант:
«Шлеффнере, ходімо з нами. Ми вивеземо тебе звідси».
Шлеффнер відповідає: «Бог мене врятує. Їдьте собі».
Минає кілька годин. Тепер він уже на другому поверсі.
Він там, бо не може залишатися внизу.
Вода підіймається. Тож він виглядає крізь вікно.
Чоловік бачить, як повз будинок пропливає човен.
Човен зупиняється, і Шлеффнерові кажуть: «Ходімо, ми заберемо тебе звідси».
Чоловік відповідає: «Спокійно. Бог мене врятує. Все гаразд».
Шлеффнер дивиться вгору і, о диво, бачить гелікоптер.
З гелікоптера до нього гукає чоловік:
«Шлеффнере, ходімо. Ми заберемо тебе звідси».
Шлеффнер каже: «Ні. Бог мене врятує. Все добре. Летіть собі».
Тож він вмирає. Помирає. Він мертвий.
Він потрапляє на небо і бачить Бога.
Чоловік кричить: «Боже, я так у тебе вірив.
Як ти міг покинути мене напризволяще під час повені?»
Бог відповідає: «Шлеффнере, - каже він. -
Що ти, трясця, від мене хочеш?
Я послав тобі авто.
Я послав тобі човен.
Я тобі, трясця, гелікоптер послав.
Шлеффнере, але ж ти бовдур!»
Зрозуміли?
Ми завжди все неправильно тлумачимо.
Налийте ще...
- Бажаєте ще чогось випити, сер? - Ні, все гаразд. Дякую. Не треба.
ПАРИЖ 1979
Все добре?
Не хочеш спробувати?
Може, це допоможе тобі передумати і почуватимешся краще.
Ні.
Побачимося завтра, так?
Джоно.
Серденько, я вдома.
Господи, ти як Тед Банді.
Що?
Обіцяю більше не називати тебе Еріком Естрадою під час сексу.
Ти така дивачка.
Гаразд, годі. Сказав той, хто ридав під час перегляду «Бембі».
А хто дивиться «Бембі» без сліз? Ти...
Ти чудовисько.
Я так втомився.
Що ж, так буває, коли всю ніч просидиш у бібліотеці.
- Помасажуй мені руку. - Ні. Серйозно?
Добре.
І не хропіти.
Не хочу провалити іспит із психології через носові пазухи нареченого.
Кажу це з любов'ю.
Я тебе кохаю.
І я тебе кохаю, Семе.
Я сказала, що моє дослідження про міметичне бажання.
І що я хочу почати власну практику в Лондоні за кілька років.
А він сказав, що помічниця йому б не завадила.
- Будеш асистенткою професора Аґуліана? - Професор Морті замовив слівце.
«Як на жінку вона молодець». Довбень.
- Так, я, трясця, найкраща. - Так, ти найкраща.
Пишаюся тобою.
Моя мама дзвонила ледь не вдосвіта
і торохтіла про те, як радо запросила б на весілля, кого ти забажаєш.
Навіть в останню мить. Може, ти маєш кузена, про якого не знаєш?
- Чи когось із друзів із Клівленда? - Ти єдина, хто мені потрібен.
Семе.
Годі. Треба йти, інакше запізнимося.
Тож до мене підходить Френк Синатра. Він каже: «Меєре Оффермане».
Який він мав голос! Я відповів: «Вітаю. Так, пане Синатро».
Він каже: «Я дещо для вас маю».
Він дає мені конверт, перев'язаний блакитною стрічкою.
Я відкриваю конверт - а там чек.
На суму $100 000 для Ліги справедливості євреїв.
Тоді він заговорив бездоганним їдишем.
«Ложкою океан не вичерпаєш».
Цей гой віддав євреям гору грошей.
Як так сталося? Що ж, його нянька була єврейкою.
І він її обожнював. Ось так.
І я подумав: «Сподіваюся, нас усіх виховуватимуть
люди, яких світ каже ненавидіти».
Але...
Усе гаразд?
Не знаю, що зі мною. Просто...
Про що ти думаєш, друже мій?
Що то був за відчайдушний дзвінок учора?
Не знаю.
Схоже, я трохи розклеївся.
Ти почуваєшся винним.
Так, ти відчуваєш провину за те, що зробив.
Або радше за те, що думаєш, що зробив.
Пам'ятаю, коли ти вперше прийшов до нашої синагоги.
Ти прожив тут кілька місяців.
Пам'ятаєш, що молодий рабин сказав тому юнакові, Меєре?
«Не можна почуватися винним за те, що ти вижив».
У цьому храмі багато тих, хто вижив, Меєре.
МЕЄР
І кожен бореться з почуттям провини. Та вижити - це благословення.
- Ти обраний, Меєре. - Я обраний?
Так. Господь обрав тебе.
Отже...
- Був радий тебе бачити. - Ви мені дуже допомогли.
- Це щойно принесли вам, пане Оффермане. - Добре. Дякую, Аннетт.
Ні, я цього не робитиму. Я не можу. Гаразд.
ПРИВІТ, ВІЛЬГЕЛЬМЕ
Звідки ти це взяла?
- Перепрошую? - Хто це тобі дав?
Якийсь чоловік. Мабуть, зі служби доставки.
- Звідки? З якої компанії? - Я з ним не розмовляла.
- Як він виглядав? - Старший чоловік.
- То був старший чоловік. - Щось трапилось?
Ні, все добре. Просто трохи нездужаю, та й усе.
Скажи Полові підігнати авто.
Аннетт, негайно дізнайся, яка служба доставила цей лист.
Якщо кур'єр, якого ти бачила, повернеться, одразу мені зателефонуй.
ПАСАДЕНА 1979
Я не спілкуюся з батьком. Я не бачуся з братами й сестрами.
Я не була на могилі матері стільки, скільки вона заслуговує.
Я посварилася з Марією. Відштовхнула її.
Жінку, яку я кохала.
Це тому, отче, що я працювала
довгі два роки.
І робота поглинула мене.
Темношкіра католичка-лесбійка. Мабуть, не так ви збиралися почати день.
Дитя моє.
Почни з «Отче наш» сім разів.
А щодо гомосексуальності, тут необхідна сувора покута.
Отче, думаю, ви серйозно помиляєтесь. Любов - не гріх.
Не для мого бога. І зараз не моя черга зізнаватися,
а ваша.
Єпископе Крістіане Пренце, вас заарештовано
за порушення закону про імміграцію США.
А також за роль співучасника
й убивці за нацистського режиму в Литві у 1941 році.
Ні!
Коли СС увійшли до Вільнюса,
мій молодший брат благав цього чоловіка,
священника, врятувати нас.
Священник схопив мого брата за шию.
Він покликав бійців СС...
«Ще одного забули».
Я бачила, як цей священник вихопив немовля у матері.
Я подумала, що він хотів його врятувати. Та він убив дитя.
Я досі бачу це вночі, коли заплющую очі.
Це єдине, що я бачу увесь час.
Ви не довели порушення закону про імміграцію.
Вишліть його до Литви.
Уряд Литви відхилить заявку на екстрадицію.
- Ми мусимо його засудити, Ваша Честь. - Це складна справа.
Ви не довели, що отець Балкіс змінив ім'я і став єпископом Пренцом.
- Жертви його впізнали. - Минуло 30 років, агентко Морріс.
Травма впливає на пам'ять. Пренц - як маяк для своєї громади.
Єпископ Католицької церкви. Це вам не якийсь автослюсар з Огайо.
Ми шукали його два роки.
Розмовляли зі свідками.
Ходили на місця поховань, харчувалися довбаним гуляшем.
Ваша Честь, він власними руками вбив дитину.
Єпископ Пренц - це отець Балкіс.
І ви хочете це ось так залишити?
У судовій залі я маю робити те, що вимагає закон, а не мораль.
Чи справедливий закон? Мої почуття не мають значення.
Хочете чинити правосуддя? Треба було прийти із кращою справою.
Ти заснув...
Скільки я проспав?
Хвилин двадцять...
Привіт, Біффе.
Одягай.
Маємо дві хвилини, доки вони не прийдуть.
Я чекав на це понад рік.
Я дізнався, що відколи ти тут,
то раз на рік приходиш сюди розважитися.
Поросята не забувають, де ростуть найсмачніші трюфелі.
Де твої друзі?
Ти їх розсварив, Йоко?
Чи це через те, що трапилося в Іспанії?
Я чув про те, що ти зробив.
Дивися, що він з тобою зробив. Меєр.
Подивися, на що він тебе перетворив.
- Час вичерпано. - Стривай.
Повір, ти не хочеш мене вбивати.
- Чому б це? - Бо я можу дещо тобі дати.
- Когось серйознішого, ніж я. - Мені й тебе достатньо.
І ти будеш останнім.
Найбільший приз, який можна уявити.
Адольф Гітлер.
Прийшов твій час.
Ти справді думаєш, що він убив себе в бункері у 45-му?
Що його спалили росіяни, а рештки так і не знайшли?
Ти в це віриш?
Чи не влаштував би Сталін побоїще в його укритті,
а його тіло повісив би на червоній площі, щоб усі бачили?
Можеш не вірити в мої слова. Повір своїм очам.
Ти бачив її. Пані полковник.
Вона була частиною тієї казочки. Вони удвох у бункері.
Пані полковник?
Ти не знав?
Єва Браун.
Кілька років тому мереж колишніх есесівців допомогла їм втекти.
Гітлерові, Єві, Геббельсові, Менгеле. Із Берліну до Альп,
тоді до Генуї - і до безпечного місця. Усі шляхи ведуть через Геную.
Що? Не думав, що вони мали план втечі?
Куди?
Долина мрій.
Якщо він і живий, чому ти його здаєш?
Я схожий на людину честі? Я тарган.
Я допоможу знайти його. Я відведу тебе до нього.
Сам ти його нізащо не знайдеш.
Не вбивай мене -
і я приведу тебе до Адольфа Гітлера із плоті й крові.
Що тут відбувається?
Я тут не був.
ШАЛОМ, ВИЛУПКИ
«Для Естель, усього тобі найкошернішого.
Денні Рор».
- Для кого автограф? - Можна для Міллі, будь ласка?
Як щодо: «Для Міллі, кома, я надішлю твої 50% від прибутків
із продажу книг по обіді. Назавжди твій боржник. Кома, Денні».
За минулі два роки на NBC випустили «Голокост»,
Чак Аллен написав свою статтю, а голоси жертв почув увесь світ.
Це дивовижно.
Тому я написав книжку. Я назвав її конспірологічним трилером.
Тепер вона популярніша, ніж «Світ від Гарпа».
- Агент ФБР Мелані Моріц. - Твоє ім'я в безпеці.
Мій агент каже, що Майк Ніколс хоче купити права.
Я не знаю, хто це.
Та якщо мене гратиме ця біла дівуля, я тебе знищу.
Я тобі вірю.
Я чув про єпископа Пренца.
Так. Два роки мого життя.
Настане грудень, він повернеться до Пасадени
і влаштує різдвяний спектакль. Вільнісінький.
Ти пройшла, щоб поспівчувати чи...
- Ти вже знайшов їх? - Кого?
- Мисливців. - Мисливців?
- Тобто чи вони... - Зупинилися? Зникли?
Я тобі не розвідка. Знаю лише, що мертвих нацистів більш не знаходили.
Схоже, що Мисливців більше немає.
Може, вони виловили всіх і заспокоїлися. Може, розбіглися.
А може...
Може, трапилось щось гірше. Може, хтось із них загинув.
А що? Навіщо тобі це?
Вітаю. Ви зателефонували Рут і Джоні. Залиште повідомлення після гудка.
Привіт, це я.
Рада чути її голос.
Я навіть не знала її, та мені приємно чути її голос.
Шкода, що я не маю запису голосу моєї мами.
Я мала подзвонити тобі.
Я була зайнята. І, невідомо як,
минуло майже два роки, а я не дізнавалась, як ти.
Можливо...
Можливо, я зателефонувала, щоб запитати про дещо інше.
Запитати...
- Запитати, чи ти досі... - Щоб продовжити, вкиньте 25 центів.
Сьогодні було висунуто обвинувачення єпископу Пренцу з Пасадени.
Його помилково вважали отцем Балкісом із Литви.
У своєму зверненні він подякував за підтримку
і сказав, що віра допомогла йому пережити цю кризу.
Він вірить, що Бог зішле правосуддя на справжніх грішників.
РУТ
Ось, пане Оффермане. Ми вже вдома.
Їдьмо довкола кварталу.
- Сер? - Довкола кварталу. Вперед.
ФРІДРІХ МАНН/ ВІКТОР ФРОНДГАЙМ РУТ/ ГЕРТРУДА
Хто ще міг знати?
Алло.
Алло?
Це фрау Цухс?
Так?
Гертруда Цухс?
Гертруда Коннер. Цухс - моє дівоче прізвище. Чим можу допомогти?
Я з Державної служби статистики.
Я шукаю Вільгельма Цухса.
Вашого брата.
Мій брат помер.
Він помер 35 років тому.
Чи нещодавно хтось про нього розпитував?
Про Вільгельма?
Ні.
Навіщо комусь щось про нього розпитувати?
Іноді у нас виникають непорозуміння. Я лише перевіряю.
Дякую за ваш час.
Боже мій. Що трапилося?
Семе.
Все добре.
- Упевнений? - Так.
Чорт. Клод прийшов.
- Він не такий уже й жахливий. - Жахливий. Справді жахливий.
А, так, я забув сказати.
Професор Морелл хоче, щоб я поїхав із ним.
- Куди? - До Ізраїлю.
- На тижні два чи десь так. - Два тижні?
Так. Каже, що я матиму все, щоб нарешті завершити свою дисертацію.
Я врешті покінчу з нею.
Що ж, повертайся якнайскоріш.
- Нарешті. - Привіт.
- Ви займались сексом, правда? - Замовкни.
Вони перетворюються на французів. Напиймося.
Це моя пісня.
Він теж співає?
- Хто такий Меєр? - Що?
Ти вигукував це імʼя уві сні. Меєр.
Не знаю я ніякого Меєра.
Піймалися.
Якщо хочете переслідувати мене й слати любовні записочки,
то, може, спершу вип'ємо?
Там є бар. Порозмовляємо.
- Ви знаєте англійську? - Так.
Добре.
Ось так.
Вперед. Сідайте. Все гаразд.
Ніж краще відкласти, друже.
Молодець.
Якщо ви прагнули зустрічі зі мною, треба було лише попросити.
Я знаю, хто ти.
Звісно. Бо ти вовк.
А вовк відчуває запах іншого вовка за багато кілометрів.
Навіть якщо той вовк криється під овечою шкурою.
Я тебе пам'ятаю.
Блок «С». Гаммершмідт. Фріц.
Я не забуваю облич. А тепер поглянь на себе. Що ти робиш?
Хіба так годиться гауптштурмфюрерові?
Це не ти.
Мені було так важко.
Усі ці роки.
Жити, ховаючись у тінях.
Фрондгайм багатьох із нас провів «щурячими стежками»,
а тоді просто покинув нас тут напризволяще.
- Тому я і прийшов до тебе. - І я радий, що ти прийшов.
Але ж не в такий спосіб, не сиплячи погрозами.
Не крадучись.
Я радий, що ти знайшов мене, друже.
Як тобі це вдалося?
Якщо ти зміг знайти мене, то як щодо Візенталя?
- Як щодо «Моссаду»? - Фрондгайм вислідив мене.
Він привіз мене до себе додому в Коннектикуті
і розповів, що можна наробити галасу, шантажуючи тих,
кому він допоміг зникнути.
Він мав досьє з новими іменами усіх, кому він допоміг.
Він сказав, що кілька років тому
бачив твоє ім'я в газеті.
Бачив імперію, яку ти збудував.
- Він хотів свою частку. - Так, Фрондгайм.
Коннектикут, кажеш? Він живе у великому будинку, Фріце?
Так, я б сказав, що так.
Замість того, щоб поділитися, він послав тебе поквитатися зі мною.
- Вибач, Вільгельме. - Не перепрошуй.
Фрондгайм - змій. Він тебе до цього підштовхнув.
Нацькував брата на брата.
Я відвезу тебе до себе. Нагодую. Помию.
Тоді випишу тобі чек.
Щоб ти знову став на ноги.
- Серйозно? - Звісно. Допивай.
Я не знаю, у котрий бік іти додому. А я навіть не п'яний.
Зараз скажу. Так, ось.
Сюди. Мій дім за кілька кварталів звідси, ось там.
Знаєш, брате, це так дивно.
Вовки відчувають запах один одного за багато кілометрів.
Не знаю, як вони це роблять. Шерсть?
Сеча? Кров?
Але, знаєш, якщо подумати, твого запаху я не відчуваю зовсім.
- Вам не слід тут бути. - Знаю.
Якщо підете зараз, я мовчатиму.
- Присягаюся. - Я так не можу.
Ви маєте визнати те, що зробили. Визнати, хто ви.
- Але я - не він. - Він.
Визнайте, хто ви.
Не можу.
Ви це зробите.
Зрозуміло?
- Не зроблю. - Зробите.
Ви ж християнка. Так?
Він не хотів би, щоб ви так чинили.
Ви не вбивця. Ви праведна жінка.
Чорт! От чорт! Трясця!
Єпископе, усе гаразд?
Хто це?
Ти дзвонила?
Я дещо знайшов.
Я думав, що свинина ніжна.
Жуйте повільно, мій фюрере.
Це корисно для травлення.
Сідай.
Їж.
Дякую.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома
Творчий керівник Дмитро Восколович