PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Paul Randolph se prezentuje
jako bezúhonný člen wellsburské komunity.
Ale ten samý Paul Randolph má vztah se svou zaměstnankyní.
Cynthia Fullerová je pilířem komunity.
Ví, co město potřebuje.
Volit Cynthii znamená volit starostu, který se stará.
Jsem Cynthia Fullerová a pod tohle se podepisuji.
Tak to by bylo.
To je má nejhorší fotka!
Máme před sebou tu benefiční večeři, tak se teď soustřeďme na ni, jo?
Takže budeme dělat jakoby nic? To byl osobní útok.
To už se v politice stává. Volby jsou za dva týdny.
Hlavní je držet se našeho programu.
- Míří nízko, my zamíříme vysoko. - Zamíříme ještě níž!
Zapálíme ohně a kouřem je vyženeme!
Ne. My se nedáme, budeme se dívat hezky dopředu
a nějak to zvrátíme v náš prospěch.
Rozumím.
Cynthia je neuvěřitelná.
Máma maká do roztrhání těla.
Na žádný jiný práci jí takhle nezáleželo.
Jsem na ni děsně pyšná a tahle M udělá takovou S?
Mrcha, sviňárnu, přesně tak.
Počkej. Drama!
Už nevím, co si o tom myslet, Marcusi.
Mám pocit, že jsem ti ukradená.
Máš mě vůbec rád?
Víš, že jo.
Ne, to nevím.
Říkal jsem ti to. Já tohle prostě nezvládám.
Co jako? Tenhle rozhovor?
Nebo mít se mnou tenhle vztah nevztah?
- Co z toho nezvládáš? - Ani jedno!
Promiň.
Sakra.
Je nebezpečný pustit si lidi k tělu.
Vídám, co se stává, když se máma s tátou dají dohromady.
Nic pěknýho.
Vždycky to končí bolestí.
Jsem v šíleným stresu.
Mám kopřivku na fakt blbých místech. Není to dobrý.
A když pomyslím na dobrovolničení u EDCO
navrch ke škole a divadelním zkouškám,
nejradši bych se namlela do hamburgeru.
To mi povídej.
Z lítání mezi fotbalem, 3SK a doučováním jsem hotovej.
Ty vole, máte toho nějak moc.
To je celkem průměr.
Nutný minimum kvůli vysoké, i když titul z psychologie bude na nic,
až Země za 30 let bouchne.
Nutný minimum?
Dobrovolničení v Peru, vítězství v podnikatelský soutěži…
To mluví o mně.
A co jsi dělala ty?
Ježíši.
Flétnu, fráninu, klavír, florbal, basketbal, fotbal, step,
balet, hip-hop, jazz, keramiku…
karate a divadlo.
Ztišíme se! Sednout, prosím.
Mám novinku.
Budeme soutěžit v celostátním klání o Pulitzera za esej pro druhé ročníky.
Téma zní: „Místo, kam patřím.“
Jednoho z vás pošlu do regionálního kola.
Bude to dobře vypadat na přihlášce na vysokou. Ano, Maxine?
Co když mám pocit, že patřím do temné místnosti, kde se promítá Kancl?
- Musím i tak psát esej? - Ano.
Panebože. On přijel sem.
Panikaříš.
Dýchej.
- Na karate jsem nikdy nechodila. - To nevadí. Pohoda.
Vidíš, mluvíš přece plynně korejsky a hraješ na klavír. Jsi v pohodě.
No jo. Prostě musím vyhrát tu soutěž.
SLEDUJEŠ TY BARVY PODZIMU?
Co ti táta píše?
Ať se kochám listím.
„Carpe diem! Přivoň k růžím!“ Nic nechápe. Ani máma.
Vysoká jim nic neříká. Ani karate.
Bože, už to karate pusť z hlavy.
- Ne. - Neviděli jste Norah?
Je prakticky nezvěstná.
Ne tolik jako Max, která zmizela fakt úplně.
Max toho má moc, takže se nervově hroutí.
Jasně. Přesně tak to chodí, když si někoho najdeš.
Úplně přestaneš existovat. Aspoň pro kámoše.
Jsi osamělá? Budu s tebou chodit.
- Můžeš mi klidně vykouřit. - Naser si, Pressi.
Jsi v pohodě?
Jo, dobrý.
Je mi fajn. Parádně. Akorát…
Mám jen špatnej den.
Některý dny jsou diamanty a jiný jsou jen kameny.
- Úplnej Konfucius. - Nenávidím vás.
Jedinou Ginny ještě zajímám.
No jo. Chceš si o tom promluvit?
MÁTE TU ZIMU. JEŠTĚŽE MÁM BUNDU.
Panebože. On je tady.
Bezva. Starost o moje problémy měla krátkýho trvání.
Tati!
Ahoj!
Nemůžu uvěřit, že jsi tady!
No teda, ty jsi vyrostla!
A kdo je tohle?
To je Hunter, můj kluk.
Tvůj kluk?
Dobrý den, pane Millere.
Říkej mi Zion. Těší mě.
Zion, jo.
Chceš hodit domů? Jsem tu na motorce.
Ta mi chyběla.
Jo, jsem pro. Děkuju.
Uvidíme se zítra.
- Jo, jasně. - Bezva.
Tak ty máš kluka?
Už nejsi malá holčička, co?
Ta má zvuk!
Marcusi, to je můj táta.
Těší mě.
Jsem Zion.
Tak proto umíš jezdit.
Tak já jdu.
- Zione! - Ahoj, prcku!
Ahoj.
Pojď sem.
Ahoj.
Díky za ten plot.
Ahoj, broskvičko.
Hezký šaty.
Ležérní. Na tohle počasí jako dělaný.
Tohle jsou kostky z kostí. Z Nepálu.
Super!
Paměti šerpy Ang Tharkaye.
Jednoho z nejslavnějších průvodců na Mount Everest. Strhující čtení.
Některý slova jsou podtržený.
Je to šifra?
Ne.
Tati, chodím na sloh pro pokročilé a teď máme napsat soutěžní esej
o místě, kam nejvíc patříme, a já chci psát o Wellsbury.
Tak se ti tu líbí?
A já bodnul spolužáka do ruky!
Aha.
Postavíme pak peřinovou pevnost?
Máma má přítele.
Vážně?
Dobrej chlap?
Jo.
To je.
Jo, kámo. Postavíme pevnost. Skoč pro peřiny.
Pomůžu ti.
Takže, co má Ginny s tím klukem odnaproti?
S Marcusem?
Zaznamenal jsem nějakou jiskru. Něco mezi nimi je.
- Co je? - Jsi úplně vedle.
Má svýho prvního kluka. Jsou rozkošní.
Jo, Huntera.
Toho už taky znám.
Kdyby s Marcusem něco měla, věděla bych to.
Vím o všem, co se v domě šustne.
Jsem jako Sauronovo Oko. Vidím všechno.
Co Raquelle?
Rozešli jsme se.
- To je škoda. - Jo.
Co se dá dělat?
Pevnost!
Ty… Tak jo, jdeme na to.
Nemůžeš spát?
Takže táta je tady.
Fakt, jo?
Já si nevšimla.
Jenom neudělej žádnou pitomost.
- Jak to myslíš? - Jak to myslíš?
Odejdi do světla.
Vím, že chceš.
- Jen chci, abys byla opatrná. - To jsem vždycky.
A skrz tu kampaň tě teď sleduje celý město.
Vidělas tu reklamu.
Navíc máš Paula.
Máme Paula rádi.
Jo, máme Paula rádi.
Máme ho moc rádi.
Tak šťastnou jsem tě ještě neviděla.
Tahle práce, tohle město…
Nikdy jsi neměla tak blízko k normálnímu životu.
Nezkusíme to tak už nechat?
Co tím chceš říct?
Obě víme, že tu se mnou ležíš, jen abys nešla za tátou.
To teda nevíme.
Může být tentokrát jen můj táta, a ne tvůj bývalej?
Co se mě a táty týče, nemáš se čeho bát, broskvičko.
To ti slibuju. Dobře?
Vypadáte na velmi šťastné novomanžele.
Bez něj bychom s Ginny neměly domov.
Zachránil nás.
Všechno je tu v pořádku.
Už vás nebudu rušit.
Počkat, to je všechno? Hotovo?
Od toho zatčení se kvůli dceři opravdu hodně snažíte.
Ve své závěrečné zprávě to rozhodně zdůrazním.
Díky, to je opravdu úleva.
Říkal jsem, že se o vás postarám, paní Greeneová.
- Kam jdeš? - Ven.
No, já bych radši, abys tu byla se mnou.
Tři dny jsem z tohohle hotelu nevyšla.
Šílím z toho.
Taky můžu tu pracovnici zavolat zpátky.
Bezva, dobře.
Zpátky k poslednímu dílu Pána prstenů.
Stane se tam toho hodně, tak ho dáme dvakrát.
Tak jo, vrátím to…
„Život mi změnila tato progresivní utopie,
kde vzkvétá kreativita a soucit.
Do Wellsbury patřím nejvíc.“
No, je to…
rozhodně dobře napsaný.
Co je? Co se ti nezdá?
Je to pravda?
Fakt máš pocit, že tady jsi nejvíc doma?
Je to esej. Když vyhraju, pomůže mi to dostat se na správnou školu.
A taková existuje, jo?
Jo.
Bez urážky. Vím, žes absolvoval spoustu kurzů na spoustě míst,
ale tady to chodí jinak.
Neurazil jsem se.
Jak bys to vylepšil?
Promyslím to.
Paul Randolph děti nemá.
Jak máme mít důvěru v jeho rozhodnutí ohledně rodiny a vzdělání?
Protože chodí se ženou, co má dvě děti
se dvěma různými muži?
- Au! - Jmenuji se Cynthia Fullerová a…
Tak jo, to bylo naprosto nepatřičné.
Jaký to na nás má dopad?
Co začala Cynthiina očerňovací kampaň,
Historická společnost i Obec unitářů odřekly tu benefiční večeři.
To nemyslíš vážně.
Jasně, jen tak vtipkuju.
Dobře.
Všechno v pořádku?
Zion přijel, Ginnyin táta.
Zion.
Pan Tučňák.
Bydlí teď u nás.
Na gauči.
Dobře. Měl bych se bát?
Ne.
Dobře, věřím ti.
Dobře.
A moc rád ho poznám.
Cože?
No, je to Ginnyin táta. Patří do vašeho života.
Mezi námi je to vážné. Měl bych ho znát. Je to problém?
Ne.
Žádný problém.
Bude zábava.
Něco vymyslíme.
Bezva. Mohl bych dnes přijít na večeři.
Na večeři? Dneska?
Jo. Proč ne?
Proč ne? Dobře.
A Georgio,
zavřeš prosím dveře?
- Jo. - Bezva.
Tvá láska mě zahřívá v této studené cele.
- „Jen ty mříže nás můžou rozdělit.“ - A co až budu venku?
Pochopí…
„Pochopí nás svět tam venku?“
- Jasně. Do háje. - Jo.
Toto zdůvodnění je příkladem…
Moc těžkopádný.
No nic, musím na hodinu.
Zvládneš to.
Nazdar, cizinky.
Platí pořád večerní sraz MANG v Blue Farm?
Já nemůžu, promiň.
Já neumím tu roli a jsem pozadu ve všech předmětech.
Aha, jasný. A co ty, Norah?
No jo, jasný. Norah tu ani není.
Co se to s námi stalo, MANG?
Bože, zbav mě toho utrpení. Tohle nedávám. Prosím.
- Miluju vás, neke! - Nesnáším vás, kecám!
Vypadá to skvěle.
To ano. Zion je skvělej kuchař.
Stejně jako Paul.
Nedávno dělal snídani.
Byla vážně báječná.
Tak ty jsi fotograf, Zione?
Mimo jiné. Nerad si říkám podle toho, co náhodou v danej den dělám.
Někdy je fajn sedět jen na jedné židli.
Zvlášť když je tvá práce opravdu důležitá.
Takže, Paule, jaké to je, starostovat téhle progresivní utopii?
Miluju to. Teď jen doufám, že v tom budu pokračovat i po volbách.
- Co teď fotíš? - Dělám na své knize.
- Na knize? - Jo, dali mi smlouvu.
- Zione, to je úžasný. - Už to chvíle je. Ginny ti to neřekla?
Co? Nikdy se na tátu neptáš.
To je neuvěřitelný. Gratuluju.
O čem bude?
O lidu Raute z Nepálu.
Jediní kočovníci, kteří nikde nežijou dýl než měsíc.
Fascinující kultura. Žil jsem s nimi pět měsíců.
Tam to znám. Západní Nepál, že?
Tys tam byl?
Šel jsem himálajský trek.
- Ty jo! A kterej? - Annapurnu.
Já Snowman.
Ty jsi šel Snowmana? No to mě… Tak to je drsný!
To je 25 dní na himálajském hřebenu, to je…
- Super! - Jo!
- Chceš vidět naši pevnost? - Co se děje?
To teda rozhodně chci.
Tak honem, jdeme.
Zatím nejlepší dílo.
Fakt dobrý.
Jdou do peřinové pevnosti.
Tak jo.
Určitě nechceš zůstat?
Ne, máš tu plno.
Jsme v pohodě, ne? Beze změny?
Jo.
Naprosto.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Fajn chlap.
Kam jdete?
Zjistit, kam Ginny patří nejvíc.
Ty vaše šifry jsou otravný.
Ahoj.
Jak se držíš?
Fakt se odstěhoval?
Moc tě oba milujeme.
Fajn. Úžasně terapeutuješ.
Nebude to zas taková změna.
Tak to jsou pěkný kecy.
Abigail.
AHOJ, ŠEL BY NĚKDO DNESKA VEN?
Nic tak těžkýho nikdo ještě dělat nemusel.
Hlavně že z toho neděláš drama.
Obejmi mě.
Teď na ni fakt nemám.
Bože, tohle bude strašlivej omyl.
Nechceme tě tady.
- Ahoj, Sophie. - Ahoj, Marcusi.
- Obývák je náš. - Ten je pro všechny.
Marcusi, vysmahni!
On neodchází.
Stalo se něco, Marcusi?
Jde o jednu holku.
Pořád na ni myslím.
Tohle myslíš vážně?
Asi se mnou nechce nic mít.
Prostě Padmě řekni, žes to podělal, že jsi vůl a mrzí tě to.
Buď upřímnej.
Jasně, Padma.
Já to zvorala se Sophií, Ginny mi tohle poradila, a zabralo to.
To ti radila Ginny?
Kotě.
Tak co na to říkáš?
Nevím.
Jde to.
Jasně, chápu. Ty jsi teď cool.
Ne, nejsem. Lidi, co jsou, to o sobě neříkají.
Píšu si.
Musíme být cool.
Co je jinak novýho?
- Máma je psychopat. - Hej!
Věděl jsi, že má sestru?
Už znáš Maddie?
Věděls, že její rodiče žijou?
Mám prarodiče, o kterých jsem vůbec nevěděla.
Není fér takovou věc dítěti tajit.
Já ti rozumím, jo.
Ale tvoje prarodiče jsem potkal a pro Georgiu mrtví fakt jsou.
Udělala to, aby mohla být co nejlepší máma.
Nic nemiluje víc než tebe.
- Stejně jako já. - Fajn, dobře.
- Ale je šílená. - No tak.
Fakt mi chceš tvrdit, že není?
Dobře, to zas neříkám.
Jo, tvá máma je šiblá.
Ale je to ten typ cvoka, kterej chceš mít na své straně.
Jestli je domov tam, kde srdce, můj je kočovník, stejně tak jako já.
Všude jinde, přitom tady, šok ze všech těch vzpomínek,
to všechno cítím.
Nesnáším, když má pravdu.
Domov tahám s sebou. Nemohl bych být sám.
Jako imigrant jsem vždycky doma. Všude domov mám.
Doufám, že všichni pocítí to, co já.
Jejich lásce se žádná nevyrovná.
Moje srdce není dům, ale domovem ho zvu.
Domovem ho zvu.
I vás do něj zvu.
Líbí?
Proč to lidi oslovilo?
Protože má super život?
Protože mluvil od srdce.
Když tvůj příběh zvládá odvykládat někdo druhej, není tvůj.
Ta esej.
Jsem rád, že se ti ve Wellsbury líbí a máš kámoše,
ale už dospíváš, tak musíš říct svůj vlastní příběh.
Co se děje, holčičko?
Jak dlouho se zdržíš?
Mám na zádech datum trvanlivosti nebo…
Tati.
Potřebuju tě.
Vyvažuješ mámu.
Chci tě tu mít.
Nechci, abyste zas jeli tu svou rutinu.
O čem to mluvíš?
Nedokážete si odolat, něco se podělá
a pak vždycky musíš jet.
Tentokrát tě tu chci dýl.
Jak je?
Já jsem Zion.
Její táta.
Já a moje holčička
kempujeme a opékáme marshmallows.
Ulepí si prsty.
„Tati, očisti mi je.“
Tak to udělám.
Já a moje holčička chodíme po Grand Canyonu.
Dojdou jí síly.
„Tati, chci, abys mě nesl.“
Tak to udělám.
Já a moje holčička hráváme takovou hru, Létající koberec.
Popadnu ji a točím s ní a mávám. „Tati, udělej to ještě jednou!“
Tak to udělám. „Tati, udělej to ještě jednou!“
Tak to udělám. A zas a zas!
Moje holčička už není tak malá.
Teď chce všechno dělat sama.
„Tati, ty nevíš, o čem mluvíš.“
„Tati, ty to nechápeš.“
„Tati, buď cool.“
Moje holčička už dospívá.
Na co tátu potřebuje?
„Tati, chci, abys tu zůstal.“
Tak to udělám.
A jak ten chlápek mluvil jen v jambickým pentametru?
To byla jízda.
Bavili jste se dobře?
Táta mě vzal na slam poetry do Bostonu. Ty vystoupení byly fakt něco.
A pak šel na pódium táta a já se bála, že se odstřelím,
ale měla jsi ho slyšet.
Přednesl celou báseň o otcovství.
Langston Hughes v kožený bundě. Bylo to inspirativní.
Zní to tak.
Já jsem taky zažila inspirativní večer.
Víte co? Taky vám o tom zabásním.
Tak jo.
Mateřství.
Prát prádlo.
Neparfémovaný Tide pro citlivou pleť.
A najednou ksicht v okně!
Zrada.
Zklamání. Starosti. Vztek.
Zuřivý vztek. Běsnění.
Otázky.
Tolik otázek.
Proč tenhle divný návštěvník leze uprostřed noci oknem
do pokoje mé šestnáctileté dcery?
Jak dlouho už se to děje?
Spí spolu?
Dávají si při tom pozor?
Copak nemá kluka? Co se to sakra děje?
Vztek!
Zuřivost!
Mateřství.
Dost dobrý.
Proč, a tohle chci zvlášť zdůraznit, ti sakra Marcus Baker leze do oken?
Jsme jen kamarádi. O nic nejde.
- Ty to nechápeš. - Nechápu.
Nic se neděje. Proč to tak nafukuješ?
Ví o tom Maxine?
Ví Hunter o Marcusově hře na Spidermana?
Tak od vás tyhle kecy sedí. Fakt jste pro sebe stvoření.
Co to má znamenat?
Mezi tebou a tátou to zjevně jiskří. Já to vím. Austin taky. Beztak i Paul.
S Marcusem jsme jen kámoši.
Chápe mě a já jeho. Nic víc!
A odteď si peru sama!
To má být jako výhrůžka?
Jen do toho!
- Per si! Zešil si z toho. - Jsi nejhorší máma na světě.
Takhle se svou matkou nemluv.
- Zaslouží si tvůj respekt. - Jo, respektuj mě, ty smrade!
Nenávidím tě!
Já tebe víc!
Nepořizuj si děti. Je to na prd.
To jsi zvládla dobře.
Tak jo, ne úplně strašně.
Takže…
Co?
Ne! To jako fakt? Teď?
Když jsem jen skořápka osoby, kterou jsem bývala?
Měl jsem pravdu.
Nenávidím tě víc než ji.
„Vím o všem, co se v domě šustne.
Všechno vidím, všechno vím. Jsem jako Sauronovo Oko. Jsem Bůh!“
Snad s tím klukem nespí.
Stává se z ní žena. To nezastavíme.
Bude mít sex a dělat chyby. Musíme ji podpořit.
Ne jí za to nadávat.
Cože? Takže naši dceru, kterou jsme měli na střední,
musíme podporovat v dělání chyb?
- Díkybohu, že bere antikoncepci. - To děláš vždycky.
Musíš všechny ovládat.
Všechny ne.
Ryan Reynolds ať si dělá, co chce.
Tohle mi chybí.
Jdu do postele.
- Dobrou noc. - Dobrou.
- Ahoj, mami. - Měj se!
To je místo, které mě formuje nejvíc. Můj domov, kde je má rodina a kytara.
Další. Ginny Millerová.
Dřív jsem si myslela…
Dřív jsem si myslela, že se lidi rodí s tázavým pohledem.
Tak se na mě vždycky dívali.
Škatulky.
Odfajfkuj jednu, odfajfkuj druhou.
Lidi nemají ponětí. Nejsou v zajetí, v mezivrstvách jako já.
Nemusí přepínat, s nelibostí vybírat, „Tak která?“ se ptát.
Která moje část dnes zapadá?
Která moje vlastnost dnes nejmíň urazí a nejsnáz prorazí
a zapůsobí a pravdu zahladí?
Jakási spínačů sada můj osud ovládá a vždycky jsem falešná.
Vždycky ztracená, pořád se ptám na cestu
a lidi na mě ukazují jako na strašáka.
Jsou jak tornáda, co se mnou mávají, kam zrovna vítr fouká.
Ale Dorotka si dneska nechce hrát.
Čeká ji velká zkouška.
Odpovědní arch.
Prázdnota polí teď křičí, ať zvolím, a hlavně správně.
No, na škatulky já jsem expert.
Celý svůj život už do nich vměstnám se zručností mistra.
Celou svou identitu sbalím do hodiny,
protože sílu nám dávají kořeny, ale já kloužu po povrchu.
Jako olej na vodě, nesplynu ani trochu a odteču pryč.
Tátovy staré knihy, co jsem potají četla v koutě,
foťák, co v mžiku zvěčňuje moje vzpomínky na doby, kdy mě paměť opustí,
ten zapalovač, co zažehl ten oheň.
Všechny věci do škatule a zas o dům dál poponést se dají.
Ale o tenhle typ škatulek se lidi zřídka zajímají.
Tolik hraničních čar, tolik „nesmíš“ a „jen dál“.
Oba ty světy zcela jasně vidím
a skáču a tančím a padám někde mezi, nikým neviděná.
K životu v mezisvětí odsouzená.
Odfajfkuj vše, co sedí.
Panebože!
Haló!
A vítězem je…
Hunter Chen.
Mělas to být ty.
- Ahoj. - Ahoj.
- Nemáš mi to za zlý, že ne? - Bez obav.
Super.
Jdeš?
Jdi napřed.
Než něco řekneš…
Hunterova esej hezky plyne.
Má úvod, stať a závěr a odpovídá tomu,
co na regionální úrovni vyhrává.
Ta moje má taky úvod, stať a závěr.
Je moc dobrá, nechápej mě špatně.
Je jenom… příliš nekonvenční.
Pořád nevím, jak to je.
Ukaž.
Aha, prostě…
Jo.
Co je?
Co když se na pódiu zaseknu a totálně se ztrapním?
Asi mě chytá panickej záchvat.
Ne.
Budeš úžasná.
Určitě tu můžeme být?
Jen jsem nervózní.
Tvoje máma mě celkem děsí.
Myslí si, že všechno ví, ale je mimo. Nic o mně neví. O tom, jak žiju.
Dobře.
Ale není tady i tvůj táta?
Možná bychom měli jít dolů.
Co znamená „příliš nekonvenční“?
Měla jsem vyhrát. Gitten je rasista.
Podle tebe jsem vyhrát neměla?
Ta báseň byla působivá.
Moc se mi líbila.
Věř mi, chápu tě, ale úkolem bylo napsat esej.
A to jsi neudělala.
Bylo to nekonvenční.
Ty jsi na Gittenově straně? Jako vážně?
Podívej, jestli tě tak trápí, co si o tobě Gitten myslí,
proč teda vždycky děláš vlny?
Musím se ozvat. Jsem přece člověk. Mám svůj hlas.
Dobře.
Jako umělec bys to měl chápat.
Jo, přesně.
Taky jsem nenapsal píseň.
Je to věc přežití. Držím se při zemi.
Dělám to, co se po mně chce.
A na to jsi hrdej?
Proč nemůžu být takovej?
- Jsi napůl Tchajwanec. - Přesně tak.
Nejsem běloch, tak Gitten asi nebude rasista.
Sice nejsi, ale u tebe to znamená něco jinýho.
Stereotypy o Asiatech říkají, že jsou to talentovaní géniové, chápeš?
Černošky jsou hloupý, líný a plný vzteku.
- Tobě neříkají: „Dej pěst.“ - Víš, jaký je být Tchajwanec?
V 19 musím do armády, protože jsem chlap.
Nebo se vzdám občanství, protože jsem naštěstí i Američan,
ale pak jsem ulejvač a další zasraná americká slečinka.
Když jsem jel na Tchajwan, říkal jsem si: „Konečně, moji lidi.“
Ale byla to tvrdá srážka s realitou.
„Ne, nepatříš ani sem.“
Nemáš tušení, jaký to mám já.
Tak sorry, že nejsem jenom ten cool kytarista.
Na tý eseji jsem tvrdě makal a dodržel jsem pravidla.
Fakt myslíš, že jet podle pravidel, tak vyhraju?
Ty to nechápeš! Máš k bílejm mnohem blíž!
Dohromady jsme běloch!
Nejradši máš cheeseburgery a čínsky umíš míň jak já.
- I Asiat jsi jen tak tak! - Promiň, že pro tebe nejsem dost Číňan.
Já tě taky neviděl hltat smažený kuře.
A pokud vím, Brodie twerkuje líp než ty.
A tvoje báseň se mi líbila, ale ten rytmus šel ještě vylepšit, kámo.
Tak co za černocha jsi ty?
Co prosím?
Co?
No vážně. Co?
Jestli to chceš hrát takhle, tak prosím.
Olympiáda v útlaku. Pojďme na to.
Představil jsem tě rodině.
Radši vypadnu.
Ve tváři tvé vidím tu svoji.
To znamená víc, než smím naznačit.
Moc léčivou má pouto, co nás pojí. Hřeje mě…
Tati, přestaň.
Co se děje, medvídku?
Nic.
Tu soutěž vyhrál Hunter a já jsem tu ve všem pozadu
a nikdy je nedoženu a máma mě měla zapsat do víc kroužků.
- Takže za to může máma? - Jo.
Co se děje doopravdy?
Ty jsi černoch.
- Jsem? - A máma je bílá a já…
- Virginie Millerová. - Super.
Podívej, nikdy nebudu přesně vědět, jakej život žiješ,
ani tvá máma to nepochopí,
ale nikdy nebudeš opravdu šťastná, dokud nepřijmeš, že ty jsi ty.
- Proto byla tvá báseň skutečný umění. - Byla?
Ty jo, vidím tady spoustu svých prací.
Až na tohle.
To je fakt boží.
Kdo to maloval?
BLUE FARM. HNED. SOS.
Ahoj. Kde ses schovávala?
Nevíte, proč tady jsme?
Já možná jo.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
Naši se rozvádějí.
- Co? - Bože, Abby.
- Ne. - To mě moc mrzí.
Jo. Táta se včera odstěhoval.
Ty vole.
To je mi líto, Abby.
Sama dobře vím, jak je to děsný.
Jsi v pořádku?
Ne, to teda nejsem.
Úplně jste se na mě vykašlaly.
Měla jsem nejhorší týden v životě.
Potřebovala jsem vás.
Potřebovala jsem vás, ale nenašly jste si čas.
Jste kámošky na baterky.
A tohle? MANG?
MANG je mrtvej, takže…
Hele, omlouvám se,
ale taky jsem řešila nějaký rodinný problémy.
Vždycky nejde jen o tebe.
Jo, a já měla sex.
Jdi do prdele, Ginny.
Někdy jsi pěkná mrcha, Abby.
Já se fackovat nebudu.
Moc mě to mrzí.
Norah, není to tvoje máma?
Bev, pověz nám, co ti řekla tvoje dcera.
Starostova asistentka neboli přítelkyně nebo co všechno je,
má v domě zbraně.
Norah to k smrti vyděsilo.
Varovala mě Georgia, že svou dceru pouštím do domu, kde mají zbraně? Ne.
Je to nebezpečné!
Prosila jsem ji, ať o tom nemluví.
Neměla jsem jí o těch zbraních říkat.
Měla jsem tušit, že bude vyšilovat.
Právě proto jsem se vám vyhýbala.
Nevyčítám ti, že se zlobíš.
Fakt mě to mrzí.
Dám si facku, jestli chceš.
Promiň, vydrž.
Tys měla sex?
Co?
Jo!
Co pro mě máš?
OMĚJ ŠALAMOUNEK
JE JEDOVATÁ ROSTLINA…
…MŮŽE ZPŮSOBIT SELHÁNÍ SRDCE…
Amber Lynn.
Jo.
Něco mám.
To byste nečekala.
Chceš i led?
Led? Ano, prosím.
Jé, zlato, dávají Lovce pokladů!
Deklarace!
Ahoj, právě jsem dokončila osnovu.
Jo.
Musíme si promluvit.
Dobře.
Raději dnes nechoď.
Proč?
Zbraň, Georgio.
V domě, kde jsou malé děti. Co tě to napadlo?
- Můj názor na zbraně znáš. - Jsem žena a žiju sama.
Ale teď ovlivňuješ i mou image.
Pracuješ v mé kanceláři. Děláš na mé kampani.
- Jsem jen zaměstnanec? - Ne.
Jsi mnohem víc, a o to je to horší.
Není v tom nic osobního a mrzí mě to, ale když přijdeš na tu benefici,
lidi odmítnou přispět a to si nemůžu dovolit.
Jako tvůj šéf ti říkám, ať zůstaneš doma.
A jako můj přítel?
Jako ten tě žádám, abys mi už nic netajila.
Takže už nejsme na Jihu.
To není vtipný.
Promiň. Máš pravdu.
Nepatřím sem. Na co si hraju? Nejsem wellsburská mamka.
Nenech se od nich zlomit.
Už jsi přeskočila na motorce aligátora. Ty dokážeš cokoli.
Tak mi dneska Abby natáhla pěknou facku, faktic…
Ginny?
Můžu dál?
Spím.
Musíme si promluvit.
No tak. Mluv se mnou.
Prosím tě.
Běž si zas šukat mámu. Já počkám.
- Ginny? - Ježíši Kriste!
Jak dlouho tu jsi?
Co to děláš?
Co tady chceš, Marcusi?
- Já… - Máma měla pravdu.
Tohle…
Tohle není opravdový.
Není to zdravý.
Tohle rádoby přátelství se sexuálním napětím a tajnostma
je pěkně na hovno.
- Ginny… - Ne! Myslím to vážně.
Dokaž, že se mýlím. Co mi chceš říct?
Asi tě miluju.
Ne, nemiluješ.
Co jsi to dělala?
Nevím, co jsem na tobě viděla.
Pořád číháš u mýho okna jako nějakej magor.
Se mnou si nebudeš zahrávat jako s Padmou.
Víš, v čem je tvůj problém?
Že nejsi schopnej cítit nic skutečnýho.
Jsi šašek!
A teď vypadni.
Jsi retardovanej?
Řekla jsem, ať vypadneš. Čemu na tom nerozumíš?
A už se nevracej!
Bolest.
Může tě naprosto ovládnout.
Už odmala si připadám znevažovaná, ignorovaná a ztracená.
Jsem všem ukradená.
Vždycky to tak bylo.
Jasně že si ubližuju.
Když tvůj hlas není slyšet, musíš křičet nějak jinak.
Překlad titulků: Růžena Svobodová