FERMA LUI CLARKSON
CAPITOLUL 4 RESĂLBĂTICIREA
Dacă aș fi condus pe aici, în perioada asta a anului,
când mi-am luat carnetul acum 30 sau 40 de ani,
după vreo 8 km, n-aș mai fi văzut pe unde merg.
Parbrizul meu ar fi fost opac din cauza varietății de insecte moarte.
Dar uitați-vă acum.
Nu e nimic.
Sunt mai multe muște pe geamul unui submarin.
În doar 30 de ani,
numărul insectelor a scăzut cu 25% și continuă să scadă.
Ne îndreptăm spre anihilarea insectelor.
Lăsați încălzirea globală sau plasticul din ocean,
căci, fără insecte, s-a zis cu viața pe Pământ.
S-a zis cu totul.
Și asta v-o spun eu,
nu un ecologist cu păr la subraț, la un miting. Eu!
Din păcate, mulți consideră agricultura
una dintre cauzele dispariției insectelor.
Pe măsură ce utilajele din agricultură au devenit mai mari și mai eficiente,
și câmpurile au devenit mai mari și mai eficiente,
iar, din perioada războiului,
Anglia a pierdut 230.000 km de gard viu.
A pierdut 40% din vechiul teren forestier.
A pierdut 97% din toate pajiștile cu flori sălbatice.
Dispar toate locurile unde preferă să trăiască insectele.
Iar eu m-am hotărât să fac ceva în acest sens.
Planul meu e să fac boscheții mei, văile mele,
pădurile mele și pârâurile mele
mai atrăgătoare pentru târâtoare.
Practic, am de gând să las de izbeliște câteva loturi ale fermei.
O las pe mama natură să conducă.
E un proces numit resălbăticire.
O să încep cu un loc trist și mlăștinos, de pe fundul unei văi,
care vreau să arate așa, la final.
Mă rog, poate nu cu berze,
dar sper să reușesc să am tot restul.
PĂDURE MARE - BOSCHEȚI ALBINE - IZVOARE - IARBĂ
FLORI SĂLBATICE - CĂSUȚĂ BUFNIȚĂ HELEȘTEIE - LONDRA
Desigur, înainte să pot începe realizarea heleșteielor,
existau unele reglementări guvernamentale.
A trebuit să angajez o echipă de inspectori.
Voi faceți calculele pentru HSI...
- Bine. - Iar eu mă plimb pe-aici.
Acești oameni de la Miami CSI trebuiau să se asigure
că planurile mele nu dăunează ființelor de pe acel teren.
Sunt numai pășuni.
E o veste bună, nu?
După ce-au stat o vreme să facă tot felul de investigații,
m-am dus la ei să văd câte stegulețe roșii au pus.
Bună ziua, Jeremy!
- Salut! Ce faci? - Bine. Tu?
Păi...
stegulețele alea roșii sunt exact pe locul unde voiam să fac iazul.
Corect, da.
Adică nu putem construi nimic acolo?
Din păcate, în timpul căutărilor, am găsit urme de mamifere.
- Câine? - Nu.
E posibil să fie șobolani de apă.
- Nici vorbă de așa ceva. - Interesant.
Erau opt milioane acum 20 de ani,
iar acum au mai rămas 220.000 și majoritatea sunt în Glasgow.
Dar se știe că trăiesc în Cotswolds.
- Serios? - Da.
Ia uită-te aici!
Vezi căcărezele astea?
Au forma unor bomboane tic-tac.
- Sunt fecale, nu? - Exact.
E foarte probabil să fie căcăreze de șobolan de apă.
O specie foarte protejată.
Dacă îi omori, s-ar considera că distrugi o întreagă populație
și ai risca urmărirea penală și închisoarea.
Cât aș sta la închisoare?
Cel puțin șase luni, plus o amendă de 5.000£.
Eu ți-as recomanda să te oprești momentan din muncă,
până când nu vedem exact ce e aici.
Ce zici dacă am lua excavatorul ăla mare
și am săpa toată zona asta,
iar șobolanul de apă n-ar ști, apoi l-am muta în partea aia?
Nu, Jeremy. Nu se poate.
- De ce? - Nu.
- E o zonă întreagă. - Ai face pușcărie, Jeremy.
- M-aș purta frumos cu el. - Nu.
L-aș muta pe deal.
Sfatul meu profesional ar fi să n-o faci.
Ca să mă asigur că e un șobolan de apă, mi-a venit o idee.
Avem niște camere-capcană.
- Putem pune o cameră aici, nu? - Da, e o idee bună.
- Atunci vom ști. - Da.
Trebuie s-o ții câteva zile, ca să le descoperim toate deplasările.
- Nu, vreau să văd dacă e șobolan de apă. - Da, bine.
Cameramanul a montat camerele
și, după câteva zile, am verificat rezultatele.
Niciun șobolan.
Nimic. Absolut nimic.
E mai mult vânat în frigiderul lui Paul McCartney.
Dar a făcut cineva gaura aia...
Ia uitați cine a făcut-o!
E un șoricel? Nu, are nasul ascuțit, e un chițcan.
Nu e un șobolan de apă.
Bine, asta înseamnă că ne putem pune pe treabă!
Munca mea importantă în favoarea mediului putea începe într-un final.
Viteza!
Porțiunea aia e foarte abruptă.
Da, n-o să fie foarte amuzant.
Bine.
Haide! Nici nu se învârte.
N-ating nimic și mă duc în jos.
Drace!
Alunec! La dracu'!
Am reușit.
M-am târât în jos pe pantă și acum sunt în vale.
Ia uitați ce muncă ecologică fac aici,
pentru a crea ceea ce-mi place să numesc un supermarket biologic,
plin cu tot felul de specii.
Când am ajuns pe poziție,
am început săpăturile.
Vreau să fie cât mai natural, nu e iazul lui Ed Sheeran,
care e turcoaz, are trambulină și bar pe centru.
Ia uite ce mașinărie!
Sunt vreo doi metri adâncime.
Aia de pe fund e argilă. E bună pentru că ține apa,
dar eu vreau argilă albastră, care se găsește mai la adâncime,
fiindcă aia ține apa mai bine și-mi trebuie ca să pavez de jur împrejur.
Da, ia uitați!
Aia e argilă albastră.
O păstrăm. E valoroasă.
Până la prânz, făcusem mari progrese.
Cred că sunt aproape trei metri.
M-am dus să înfulec ceva, fără să-mi dau seama că, între timp,
natura o să-mi facă fente.
S-a umplut cu apă!
Multă apă, iar asta doar într-o oră.
Drace!
Trebuia să scot apa cu o pompă înainte să continui.
Ca să profit de excavatorul pe care-l închiriasem pentru toată ziua,
am început să mai sap un iaz.
Bine, hai să vă explic care e planul.
Sunt vreo două izvoare sus, la vreo sută de metri.
Au creat acest pârâu, așa că eu vreau să fac un baraj aici
și, când nivelul apei se va ridica din cauza barajului meu,
va umple zona asta.
Dacă încetinești cursul apei,
ai mai multe șanse ca vidrele, bâtlanii și insectele
să vină să trăiască aici.
M-am apucat cu chef de noul proiect.
Hai, sapă, excavatorule!
Da! Sol zemos.
Când a venit Lisa, bănuiam că o să fie încântată de progresele mele.
Scuze, ce e asta? Construim acolo, jos.
Ce faci aici?
Nu, vino să vezi ce idee ingenioasă!
Ce mama dracului?
- Bucata aia de acolo e barajul. - Poftim?
Scuze, unde e iazul?
Nu ne-a fost vorba așa.
E acolo. E deja un iaz, deși încă n-ar trebui.
- Încerc să... - Habar n-am ce vrei să faci.
Ce naiba cauți aici, sus?
- E doar... - E o zonă pentru heleșteie.
O să se reverse aici și o să creeze o mlaștină pentru insecte.
Fir-ar al naibii, Jeremy! Și ce-o să faci cu pământul ăsta?
N-o să vină nicio insectă aici.
Știi filmul 1917? Voiau să filmeze continuarea aici.
N-a fost de ajuns mizeria de acolo?
Trebuia să mai faci una?
Sam Mendes a sunat și a zis că o să facă filmul 1918.
Care era problema cu groapa aia? De ce ai făcut încă una?
De ce țipați toți la mine?
Mă scol de dimineață și lumea începe să țipe la mine.
Kaleb țipă la mine, Charlie țipă la mine.
După ce a plecat dna Furioasă, am început să construiesc barajul.
Doamne!
E așa de frig, că trebuie să port...
Nu e o căciulă. E prima perucă a lui Elton John.
Uitați care e situația.
Am astupat scurgerile de pe partea asta.
Nu chiar așa de bine, încât să mă felicite
un comandant de submarin, dar le-am blocat cât de cât.
Iar nivelul apei crește pe partea asta.
Deci acum puteam umple al doilea iaz.
Da!
Ia uite cum curge!
Da.
Nu-mi vine să cred că am reușit.
Eram foarte încântat.
Se lăsase întunericul și începuse să plouă,
așa că am strâns lucrurile să plec acasă, lângă foc, să mănânc o supă caldă.
Fir-ar!
Mă împotmolisem într-o mlaștină făcută de mine.
Nu pot...
A trebuit să-l rog pe Kaleb s-o lase pe iubita lui și să vină să mă ajute.
Drăcia dracului!
Ce noroi e aici!
Așa, stai să leg cureaua.
Încercăm să ajungem acolo, iar eu încerc să te trag.
- Bine? - Da, dă-i drumul!
Haide!
Deși aveam puterea unui Lamborghini și tracțiune cu zece roți,
tot nu reușeam să ne mișcăm.
Haide!
Nu.
Kaleb s-a hotărât să scoată cablul de tracțiune și s-o întindă.
Ne vedem mai târziu!
Ceea ce a mers bine.
Haide!
A dracului ploaie!
E o treabă de tot rahatul.
S-au împotmolit toate.
Evident, acest lucru l-a făcut foarte fericit pe Kaleb.
Tâmpitule, dacă nu te împotmoleai,
nu trebuia să vin aici.
O să și cad acum. Fir-ar al dracului!
A doua zi, ne-am reunit la tractorul meu înglodat cu un plan de salvare.
Kaleb urma să mă tracteze cu tractorul lui,
iar el era tras de fratele lui, cu tractorul acestuia.
Întinde ușor cureaua.
Foarte încet. Așa.
Ține-o așa, da?
Da, n-am mai condus până acum, continuă cu sfaturile.
Drace, nu-s pe tracțiunea integrală. O să mă omoare.
Haide! Puterea utilajelor CLAAS!
Nu uitați că o facem de dragul mediului înconjurător.
Putere!
Da!
Am consumat o tonă de benzină, dar acum ne mișcăm.
Am pornit!
Acum probabil conduc eu, fără să fiu tras.
Bine, oprește-te!
După ce am eliberat tractorul Supacat,
orășeanca Lisa a sosit cu cadoul pe care i l-am făcut de Crăciun.
- Bună! - L-ai văzut?
Nu, nu l-am văzut.
- E un tractor adevărat. - „Tractor adevărat”.
Ăla e obez, nu e frumos.
Poftim.
- Mersi. - Tu și Kieran v-ați descurcat bine.
- Noroc! - Noroc!
Felicitări!
A fost impresionant să vă văd urcând pe toți trei.
Când urcam panta, chiar am spus
că sigur i s-a întărit lui Kaleb în tractorul CLAAS.
Sărbătorirea a fost întreruptă
de sosirea lui Charlie cel Vesel,
care era și mai puțin vesel decât de obicei.
Ce facem aici?
- Unde? - Păi...
Am traversat câmpul și mi se pare că e făcut praf...
Nu, sunt doar câteva urme de roți și n-am terminat groapa săpată.
Ăla era un canal pentru pompa de apă, pentru jgheaburile oilor.
Da.
- Și mai e ăsta de aici. - Da.
Recunosc, e noroi, dar știi cum e: când faci omletă,
trebuie să spargi ouă.
Tu le-ai scăpat pe jos.
- E tocmai până acolo. - Da.
Degradarea solului pe care ai creat-o...
- Ce degradare? - Nu e teren minat...
- Am aerisit solul. - Ba nu.
L-ai bătătorit, iar apa nu mai are pe unde să se scurgă.
Încălcăm câteva reglementări referitoare la compactarea solului,
- ... care știu... - Cum ai zis? „Reglementările
„de compactare a solului.”
Noi ne facem griji pentru Brexit, iar ei...
O să vină o inspecție
și riscăm să pierdem 5% din schema de plată,
o subvenție de la guvern.
E proiectul meu de resălbăticire.
Asta nu e resălbăticire. E degradare.
Încetează cu chestia asta.
Credeam că terminase cu predicile,
dar Charlie s-a dus să-mi vadă și iazurile.
Și aici, la fel. Uite cum ai deteriorat solul.
Cum ajungi cu un buldozer până acolo, fără să deteriorezi solul?
O faci când nu e așa de ud.
Când? Când nu e?
- Sincer, Charlie... - Nu, dar...
Plouă din septembrie, în fiecare zi, aproape în fiecare zi...
- Știi bine. - Da.
Dacă vii pe un teren umed cu utilaje grele faci o mizerie de nedescris.
Bine, dar vino aici, jos, și folosește-ți imaginația.
Acum vezi doar Somme, nu-i așa?
Da, exact.
Acum mijește-ți ochii.
Un pescăruș albastru pe ramura aia.
O familie de vidre jucăușe aici.
- „Vidre jucăușe”, frumos. - Acolo.
Poate și un bâtlan în așteptarea unui dumicat gustos.
Iarbă verde peste tot, flori sălbatice.
Ecologiștilor li se scoală la chestiile astea, nu?
Bine, e grozav, dar ceea ce ai făcut
te poate costa niște penalizări.
Ai putea pierde între 10.000£ și 15.000£.
Nu e doar aici, ci și mai sus...
Atunci, o să mă bucur și o să plâng în același timp.
O fac de dragul naturii,
- ... care îmi place. - Bine.
N-o să-i permit unuia cu o biată diplomă în biologie
să vină și să-mi spună că am deteriorat habitatul.
Am stricat doar niște mușuroaie.
Adevărul e că făcusem mare mizerie.
Deci aveam o singură soluție:
să-l chem pe Kaleb să îndrepte lucrurile.
Doamne!
Apoi a venit rândul muncii ecologice din pădure.
Poate părea vandalism în toată regula, dar nu e.
Mergi cu utilajul până la copac, îi spui ce tip de copac e.
Acesta îl apucă de jos, îi măsoară diametrul și se gândește:
„Dacă jos diametrul este atât înseamnă că pomul este cam atât de înalt.”
Și îți calculează lungimea buștenilor.
E un utilaj articulat, tracțiune cu opt roți, de jumătate de milion de lire.
Și, când utilajul a încetat cu zgomotul pe timpul nopții,
rezultatele au fost spectaculoase.
Asta e harta pădurii.
Asta e porțiunea rărită, în jur de o optime,
iar aceasta e cheresteaua obținută.
Nu mai e nevoie să spun că n-au fost de acord pe rețelele sociale.
Am postat o poză cu utilajul mare
care tăia în stânga și-n dreapta, pe Instagram,
și lumea a început să mă acuze că sunt Moș MacDonald.
„De ce defrișezi pădurile?”
„De ce distrugi mereu chestiile verzi, Jeremy?”
Haideți în pădure și o să vedeți cât sunt de tâmpiți acești oameni.
Din pădurea asta am tăiat toți copacii.
Am tăiat 200 de tone de cherestea de aici și nici nu se vede.
Arată exact ca mai înainte.
Practic, nu s-a schimbat nimic.
Dar natura își dă seama de diferență.
Tăind copacii de aici și de aici, de exemplu,
înseamnă că ajunge mai multă lumină la sol.
Se văd trunchiurile tăiate peste tot, iar acest lucru stimulează creșterea,
copaci tineri, flori, poate și clopoței.
Ceea ce e perfect pentru cărăbuși, păsări și albine.
E bun pentru tot.
Fiind un observator de păsări, voiam neapărat să fac ceva pentru ele.
Așa că i-am cerut sfatul expertului în materie, Roy Dennis.
Dă-mi voie să spun două lucruri, Roy.
Unu, credeam că o să vină Ron Dennis, care e alt gen de om,
și doi, sunt foarte invidios pe binoclul tău.
Aveam un binoclu la fel într-un Porsche,
- ... la o secție de poliție în Argentina. - Da.
Spre încântarea mea, Roy a fost imediat impresionat de ce aveam.
E foarte frumos.
Serios?
Dacă te uiți de-a lungul acestui gard viu,
vezi o hrană nemaipomenită pentru faună.
Rugul e fantastic pentru pitulici, să se îngrașe pentru migrația în Africa.
Păducelul pentru sturzii de iarnă și sturzii viilor.
E foarte bine.
Ăia ce sunt?
Sticleți. Da.
- Tocmai au... - Stoluri mici, uite.
Au aterizat pe câmpul de albăstrele.
Uite-i acolo!
- Chiar era un stol de sticleți? - Da, erau vreo cinci.
Vezi cum mănâncă acolo, sus?
Cred că sunt o familie.
Serios?
Da. Uite unul drăguț acolo.
Ce fericit sunt!
Exista totuși o pasăre pe care credeam c-o pot ajuta mai mult.
E la sol.
Ia uite! E pui.
Pierde puful. Nu poate zbura.
Bine, hai să ne retragem, nu vreau să-l deranjăm.
Uite-i părintele! Acolo, lângă pădure!
Ca să atrag mai multe bufnițe, m-am hotărât să umplu ferma
cu căsuțe pentru bufnițe, unde să poată trăi.
Perfect.
Așa.
Fir-ar...
După ce am aranjat căsuțele, am rechiziționat niște stâlpi
lăsați pe margine de o societate electrică
și am început Operațiunea Bufnița.
Mamă!
Când am ajuns pe locul ales, a venit și Kaleb să-mi dea o mână de ajutor.
O vrei mai aproape de gardul viu sau nu?
Da, acolo.
În timp ce el săpa groapa, eu verificam lista.
Ciment, funie, bormașină și câteva căsuțe făcute de mine,
pe care nu le-am comandat pe Amazon. Nici pomeneală.
Ajunge atât?
Da.
- Uite la ce mă gândeam! - Da.
Vin cu utilajul până aici ca să fiu cu un capăt deasupra gropii.
Apoi legăm vârful stâlpului cu sfoară de spatele utilajului
și-l tragem vertical.
Ești nebun.
Tu ce-ai face?
Iei elevatorul, te duci la capătul ăla al stâlpului.
Intră practic în gaură,
iei cureaua din spatele utilajului Supacat
și tragi în direcția aia să-l ridici.
Dar cred că totuși va trebui legat
cu sfoară de capătul stâlpului și prins de Supacat.
Vii așa, în unghi, cu furca sub el...
Dacă vin așa...
Nu, în unghi.
Și între dinții furcii.
Nu cred că se poate.
O fac eu.
Îl aduci așa cu utilajul. Îl lași jos. În jurul furcii...
Nu uita că se întinde până la nouă metri,
așa că poți s-o mai înalți puțin.
Așa. Încă o dată.
Cred că o să meargă.
Nu prea cred.
În partea cealaltă! Nu!
Nu!
Prostul naibii!
A fost vina ta.
Ți-am zis...
Ai exagerat. Ți-am zis să te oprești.
- Nu era în gaură! - Ba da.
Ai astupat-o la loc cu pământ. Uite!
- S-a rupt gardul? - Da.
Fir-ar al dracului! S-a rupt gardul.
Fă-o tu, atunci, iar eu o să dau așa din mâini,
ca André Previn, cum faci tu.
Nu. Îți făceam perfect semn cu mâna,
numai că nu te uitai la mine.
În cele din urmă, am reușit să băgăm stâlpul în gaură.
Așa mai merge!
După ce am turnat baza de ciment, ne-am dat înapoi să vedem treaba făcută.
E fantastic!
Nu, stai puțin.
Amice.
Da.
Nu e deloc drept.
Așa e.
Și am uitat să punem căsuța pentru bufnițe în vârf.
Drace!
După ce-am dat-o în bară cu aia,
m-am dus la heleșteiele mele, unde situația era și mai rea.
Am construit un baraj pe care l-am tencuit în față cu argilă,
dar Dumnezeu s-a uitat la munca mea și a zis:
„Am făcut o gaură aici.”
Uitați vârtejul!
„Iar apa se va scurge pe acolo și va trece pe sub barajul tău.”
În noaptea aia, Dumnezeu a făcut precum Guy Gibson,
așa că a trebuit să las baltă bufnițele și să fac reparații.
Bine, acolo. Perfect.
- Poftim. - Mersi.
- Vai, nu! - O țin.
- O țin eu. - Nu!
Da.
Perfect.
După ce-am rezolvat-o și pe-asta, am vrut să mă întorc la căsuțe,
dar n-am putut, pentru că venise apicultorul ucrainean Victor.
Asta e dimensiunea comercială.
Urma să înceapă cea mai importantă operațiune de resălbăticire a terenului.
- Ăia sunt cei patru stupi, nu? - Da.
Deșteaptă chestie!
Planul era simplu.
Albinele făceau miere și bani pentru magazinul agricol, când s-ar fi redeschis.
MAGAZIN AGRICOL - AICI
Și mă ajutau cu polenizarea recoltelor.
De-aia am cumpărat un sfert de milion de albine.
Ia uite!
Un costum de astronaut.
În timp ce mă îmbrăcam, Victor pregătea afumătorul.
La ce e bun fumul?
Albinele se tem de foc și de apă, ca și noi.
Nu pot folosi apă în stupi, așa că e mai simplu cu foc.
- Dar nu e foc, e doar fum. - Da.
Simt fumul și se sperie.
Și-atunci intră în stup,
își umplu stomacul cu miere și, din cauza asta, sunt mai puțin agresive.
Devin somnoroase, ca după o masă îmbelșugată.
- Da. Știi cum e, nu? - Da.
De câte ori te înțeapă?
De vreo zece ori pe zi.
Poftim?
- Albinele pot înțepa doar o dată. - Da.
Și-și scot acul din burtă, da.
Și mor după aia?
Până la urmă, da.
Dacă te înțeapă un mascul, moare,
iar, dacă un mascul face sex, își pierde penisul.
- E adevărat? - Da.
Mare belea!
Se aud.
Bun venit în noua casă, albinelor!
Bine, foarte bine.
Nu porți mănuși.
Nu-i nimic.
Uite! Fac deja miere?
Da, asta e miere.
Cât trăiește o albină?
Vara, o lună.
Iar iarna, vreo șase luni.
Dar matca trăiește mai mult. Și trei, patru ani.
E vreo matcă aici?
Ar trebui să fie cel puțin una.
Și câte ouă depune?
În perioada asta a anului, depune vreo 2.000 de ouă pe zi.
Mamă!
Da, e productivă.
Fură cineva stupii?
Da. Un prieten al meu a pierdut 40 de stupi anul trecut.
Vin noaptea cu căruța și iau câte 40 de stupi odată.
Bine.
Ia uite cum ies!
Un film de groază.
M-a înțepat.
În șosetă.
Stai!
Mai bine du-te în boscheți.
- Du-te în pădure. - De ce?
Pentru că emană ceva toxic și o să vină în roiuri,
- ... una după alta. - Serios?
Dă-i cu fum.
- După ce te înțeapă? - Da.
Nu pățești nimic.
Ba o să pățesc! O să-mi amputeze piciorul.
Ale dracu' albine!
Eu fac zilnic chestia asta.
Și sufăr mereu.
După ce ucraineanul ăla robust se întoarce cu spatele,
o să mă rostogolesc pe jos, țipând: „M-au înțepat!”
Operațiunea Albina mergea singură,
așa că m-am dus iar să repar barajul.
Enervantă mai e și apa asta!
Nu, avem niște pietroaie.
După aia, m-am întors la Operațiunea Bufnița,
unde avusesem noroc.
După nebunia pe care a făcut-o Kaleb când a montat stâlpul...
Salut, Dave!
L-am găsit pe acest tip, care îngroapă stâlpi de telegraf
și a fost foarte amabil și s-a oferit să-mi facă el gropile necesare.
Se pare că nu eram primul care făcea gropi pe lotul ăsta de fermă.
Aici avem un orășel de bursuci, ia uitați!
Găuri peste tot.
Ia uite aici!
Pe-asta au săpat-o acum
și uitați cât pământ au scos.
Am adus încă o dată camerele-capcană și uite ce-am surprins noaptea.
Urăsc bursucii.
Nu numai că au mâncat toți aricii din Mare Britanie,
dar sunt și ca adolescenții.
Zac toată ziua în pat, se scoală noaptea, transmit boli,
dărâmă pereți, apoi, când iese soarele, se duc iar la culcare.
Dar azi n-o să-i las să doarmă.
Bun.
Ia uite!
Da.
Ultima oară
am lucrat cu un idiot și ne-a ieșit pieziș.
- Ăsta o să fie drept, nu? - Da.
După ce am terminat treaba și a plecat Dave, abia așteptam să-i arăt lui Kaleb.
Ia uite.
Uite de ce sunt în stare când sunt lăsat să mă descurc singur.
Mă întrebam unde ești.
Ia uite!
Uite și acolo!
Da.
- Ai tăiat stâlpul? - Da.
Da, are vreo șase metri.
Un metru jumate îngropat.
Dar cum ai reușit? Haide!
Am avut o lopată și am săpat cu ea, am făcut groapa,
am adus stivuitorul...
Stai o clipă!
Simți mirosul?
Până aici, planul meu de resălbăticire a mers foarte bine.
Dar n-ajungea numai munca în favoarea mediului.
Trebuia să mă ocup și de agricultură.
În februarie, de exemplu, trebuia să știu câți miei o să fete oile.
- Bagă-ți mâna înăuntru. - Da.
- Îi simți coloana? - Da.
M-am întâlnit cu Kevin și cu Ellen la ecograful mobil pentru oi.
BOB BLANDEN ECOGRAFII OI
Sunt mănuși de șofat?
Nu.
N-am mai văzut oieri cu astfel de mănuși.
Hai, oilor, înăuntru!
După ce ne-am confruntat cu obrăznicia oilor...
Fir-ar!
Oile astea parcă-s cai.
... venise momentul pentru gel și pentru ecografii.
Uite mielul!
Îi vezi coastele? Gâtul?
Ești ca asistentele alea de la ecografie.
Care subliniază că „are penis”.
„De unde știi?”
Aia neagră e coloana vertebrală?
- Nu, e sonda din mâna mea. - Bine.
Un miel.
Primește o bulină roșie.
Are doar unul, deci nu e foarte productivă.
Mai bine decât niciunul.
- Asta câți are? - Niciunul.
- Nu? - Din păcate.
Niciunul?
Dacă vrei carne de oaie, uite-o.
Asta are doi.
Doi? Bravo!
La terminarea ecografiilor...
Gata, am terminat.
... venise monumentul să facem calculul.
Câte avem din fiecare, Bob?
- Una goală. - Da.
- Cincisprezece cu un miel. - Da.
Trei cu tripleți și restul cu gemeni.
Avem mulți miei.
Bine.
Bob, îți mulțumesc că ne-ai adus vești bune.
La terminarea ecografiilor oilor,
am găsit o nouă jucărie pentru Gerald,
zidarul și șeful pazei.
- Senzor de mișcare. - Da.
Îl cablezi de ceva. Ia, liniște!
Numai că eu dorm acolo.
Vulpi, bursuci...
Și, desigur, când era vreme bună,
eu și Kaleb dădeam fuga cu tractorul pe câmp.
Anul ăsta nu urmau să fie doar lanuri de grâu, orz și rapiță,
fiindcă și ele făceau parte din proiectul meu de resălbăticire.
În perioada asta a anului, toți păienjenii și toate insectele
care și-au petrecut iarna în iarba
de la marginea pășunilor
acum se vor duce pe câmp
ca să mănânce toți gândăceii care-mi distrug recoltele.
Îmi plac păienjenii și insectele astea.
Sunt prietenii mei.
Problema e că avem un câmp mare.
E așa de mare, încât unui păianjen
i-ar lua cinci sau șase săptămâni să-l traverseze.
Așa că mi-a venit o idee.
M-am gândit să sacrific o parte a recoltei și să fac niște autostrăzi
pentru insecte, ca să ajungă mai repede în mijlocul câmpului.
După ce Kaleb a creat autostrada,
am avut ocazia să însămânțăm manual.
- Se pare că sunt bun la asta. - Nu știu ce să zic.
Venitul pierdut de aici... Cât avem aici,
- ... trei sferturi de acru? - Da.
Deci vreo 350 de lire sterline?
Da, cam așa. Da.
Dar...
eu tot nu prea înțeleg.
Ba da, pentru că ecologiștii o să țipe
că suntem grozavi.
Dacă merge, am revoluționat agricultura, am salvat planeta, Premii Nobel...
Vine și Greta Thunberg.
Sincer să fiu, mie mi se pare că doar ai pierdut 370 de lire. Bravo ție!
În pofida realismului sec al lui Kaleb, îmi plăcea proiectul meu de resălbăticire.
Iar partea frumoasă urma să vină,
fiindcă, în sfârșit, centrul zonei mele mlăștinoase
era gata de umplere.
Din nou.
Azi o să realizez un canal, să-i zicem o scurgere,
între pârâu și mina în aer liber pe care am săpat-o,
folosind doar acest mic excavator pricăjit al lui Kaleb.
Începem!
Bine, momentul adevărului.
Ia uitați-vă! Acolo!
Cascada Victoria!
Jay, ai grijă.
Ar trebui să-ți pui o vestă de salvare.
În timp ce savuram acest moment istoric, a venit și Kaleb.
Iată ce am creat!
Sunt Moise.
Cine e Moise?
- N-ai citit Biblia? - Nu.
În Biblie, e un om numit Moise.
- Da. - Și el conducea un grup de oameni
dintr-o zonă de conflict, într-una mult mai bună.
Au ajuns la Marea Roșie, dar au rămas blocați acolo.
Atunci el a despărțit apele
ca să poată să traverseze pe fundul mării și să ajungă în Tărâmul Promis.
Ce tâmpenie!
Iazul s-a umplut într-o singură zi.
Și am decis imediat să-l umplu cu... de-ale gurii.
Am 250 de păstrăvi cam așa de mari pentru tine.
Peștii mei preferați.
Nu de admirat, ci de mâncat.
Înapoi.
Da, atât. Stai!
Dau cu spatele până la margine și atașez toboganul ăsta,
pe care o să alunece peștii în apă.
Bine. Cu ce te pot ajuta?
Parcă aș fi în emisiunea Viața la țară.
Ia să văd dacă pot fi de folos.
Ia uite unde sunt!
N-o să pățească nimic de la înălțimea aia?
Așa se face. N-ai văzut imagini
cu avioane Hercules care aruncă păstrăvi în Marile Lacuri din Canada?
- Îi aruncă din avion. - Nu.
Nu pățesc nimic în momentul impactului cu apa.
Din contră, se trezesc și pleacă repede.
Dacă îi bagi ușor în apă cu plasa,
se lasă pe o parte și mor pe fundul apei.
Poftim?
- Sunt ca niște oi cu aripioare. - Da.
Declar deschis parcul acvatic Chipping Norton.
Ia uite!
Să mori de râs!
Ia uite cum sar! Sunt niște pești fericiți!
Într-adevăr.
Acum trebuia doar să mă asigur că nu-mi mor peștii,
deși nu eram sigur, având în vedere antecedentele mele.
Cu foarte mulți ani în urmă, tata avea un iaz cu pești
și îi plăcea să iasă seara
să le dea de mâncare crapilor și să-i privească.
Într-un an, de Crăciun, mi-a venit ideea genială
să-i fac cadou niște crapi pentru iaz.
Și i-am cumpărat niște pești numiți crapi-fantomă.
Arătau incredibil.
A fost încântat. I-am pus în iaz
și ne-am dat seama imediat de ce se numeau crapi-fantomă.
Erau complet invizibili în apă.
Deci nu puteam vedea peștii pe care îi cumpărasem.
După o săptămână, dispăruseră ceilalți crapi.
Într-o carte despre crapii-fantomă, căci nu era internet pe-atunci, scria
că aceștia se hrănesc cu alți crapi.
Deci îi cumpărasem niște pești invizibili care i-au ucis peștii vizibili.
Dar nu era momentul să fim pesimiști, căci iazul arăta nemaipomenit,
iar asta nu era tot.
În sfârșit, vești bune în privința barajului.
Ține apa.
Mi-a luat trei săptămâni.
Am stricat două cămăși, patru perechi de blugi,
am stricat două bormașini cu baterie ale lui Kaleb,
dar mi-a ieșit.
Ia uitați!
Adevărul e că barajul era singura hibă
a proiectului meu de resălbăticire care prindea contur.
În următoarele săptămâni, am făcut căsuțe pentru bufnițe și vinderei.
Am lăsat soarele să pătrundă pe solul pădurii.
Am plantat mai multe flori sălbatice
și am cedat câteva câmpuri înapoi naturii.
Și, fără îndoială, am obținut
un mediu mai bun pentru insecte.
Tocmai ăsta era și scopul.
Deși mă costase mult, îmi plăcea.
Iar acum voiam să fiu felicitat de Charlie.
Uite-l!
Salut! Ce faci?
Foarte bine.
Aștept să aud ce-am greșit
- ... în munca mea importantă. - Nu.
Arată foarte bine.
Chiar ai zis-o?
- Ai zis că am făcut... - Știu.
Ai zis că am făcut treabă bună.
Și, când m-am gândit mai bine,
erau și altele de sărbătorit.
Dă-mi voie să-ți spun...
Am avut cel mai ploios sezon din istorie, nu? Ești de acord?
- Din câte îmi amintesc, da. - Bun.
Am avut Brexitul.
Și, în ciuda acestor lucruri, eu, un novice în materie,
cu puțin ajutor din partea ta și a lui Kaleb,
am reușit să însămânțez
- ... tot pământul. - Da.
Grâul de iarnă arată bine.
Și orzul de iarnă arată bine.
Rapița n-a fost mâncată de porumbei.
Profesorul îmi face o evaluare pozitivă.
Da, e bine.
Ne-a ieșit și chestia asta cu resălbăticirea peisajului.
De data asta, ne merge totul bine
și, dacă nu începe să ne meargă ceva prost, o să ne intre și ceva mălai.
- Suntem pe drumul cel bun. - Exact.
DATA VIITOARE
E o pandemie globală.
A venit momentul ca toată lumea să întrerupă orice contact neesențial.
Ce mai faci?
Mor de frică.
Mă apropii de 60 de ani.
Am fumat trei sferturi de milion de țigări.
Am făcut pneumonie, deci am plămânii fragili.
- Dacă mă îmbolnăvesc... - Nu-s multe speranțe.
Subtitrarea: Aurelia Costache
Redactor: Cristian Brînză