EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Snart läggdags för dig.
Jag är inte klar än.
Kanske inte, men vinet är definitivt slut.
Allt är slut, Hector.
Faktiskt inte.
Saker har bara förändrats.
Det är allt.
Vampyrer gillar inte förändring.
Det borde nån sagt till Carmilla.
Du missförstår henne fortfarande.
Ge dig nu. Till och med du förfärades av det hon hade blivit.
Vidden av det kanske.
Och kaoset det hade fört in i våra liv.
Jag hävdar ändå att roten till det hela var vampyrernas motto.
Vi vill att allt ska förbli oförändrat, förbli stabilt.
Vampyrernas motto. Det var som fan.
En övning i filosofisk akrobatik att sent glömma.
Sluta försöka låta smart.
Ni ägnar 60 år åt att springa in i saker och kallar det ett liv.
Vi måste ha ett längre perspektiv.
Därför vill vi ha stabilitet.
Hade ni det, menar du?
Det hade vi.
Som kvartett hade jag och mina systrar styrka.
Styrkan att genomdriva en stabil omgivning.
Styrka kan utkämpa krig, ja, men den kan också bygga skydd.
Förstår du?
Springer bara in i saker på vägen.
Små former är starkare än stora, Lenore.
Carmilla ville ha mer än skydd mot vädret.
Mot slutet. Men allt var sprunget ur mottot. Förstår du?
Styrka och makt är olika saker.
Du ville ha styrka.
Carmilla, makt.
Mot slutet, ja, blev det så,
och det har förstört mitt liv.
Makt.
Stor internationell och icke-diplomatisk projicerad makt
är nåt annat.
Den lånar en mer makt, men saknar styrkans användbarhet.
Den lägger ägg i en. Den blir en parasit man måste mata.
Makt gör inte annat än att äta.
Som en vampyr.
Således,
efter att ha blivit upplyst om vad jag är,
efter att ha insett att jag har levt en lögn,
sitter jag här i en bur som ett farligt djur
med kung Isaac, den glade jäkeln,
som noga bevakar mig.
Han var aldrig så glad förr. Det är bisarrt.
Men han skadar dig inte.
Nej, han håller mig bara i en bur.
Jag vägrar sitta i bur.
Inte ens med dig.
Jag beklagar allt du har fått utstå.
Jag beklagar att jag inte kan hjälpa dig genom
vad som än händer nu.
Men jag vägrar att existera så här.
Och jag vill se vad som är så speciellt med solen du pratar om.
Lenore, låt bli.
Hector…
Det är ingen fara.
Det är vad jag vill.
Var fri, Lenore.
Vad tänker du göra?
Jag skriver nog en bok.
Framtiden bör känna till våra misstag.
Och på sistone har jag insett värdet
och skönheten
hos saker med längre liv än jag.
Var det här allt?
Du är en fånig man, Hector.
-Så vad säger du om min plan? -Det var min plan.
-Det tror du bara. -Det var min plan.
-Jag lät dig tro att det var din plan. -Jag berättade om den.
Det tror du bara. Jag är mycket slug.
Jag lade fram min plan så att du skulle tro att den var din.
-Det var för fan min idé. -Erkänn, du har mött din överman.
Det har jag inte alls. Dessutom var alltihop min idé.
Fortsätt du att tro det.
-Då går du med på den? -Går med på vad?
Min plan. Vi stannar här.
-Herregud. -Jag är ett geni. Ge bara upp.
Om vi kort bortser från
att du är avsevärt mer galen än jag tidigare har uppskattat…
Är du säker på att det är en bra idé?
Jag är inte van vid människor.
De är vana vid dig.
Låt dem vara vana vid dig, så vänjer du dig vid dem.
Halva hjärnan dog när jag försökte följa den logiken.
Den är mänsklig. Bara finn dig i den.
Det är inte jag.
Mänsklig, menar jag.
Inte fullt ut.
Tro inte att jag inte har sett dig leka med de föräldralösa barnen.
Och tro inte att jag inte vet att några kallar dig pappa.
Jag…
Jag ville inte säga nåt och göra dem besvikna.
Mycket mänskligt.
Du, Alucard, är en mycket märklig person.
Jag tror att jag gillar dig.
Hon är uppe.
Ta det varligt. Hon har inte pratat med nån på två veckor.
Sypha.
Hej.
Kan du avvara en häst?
Kanske det. Varför?
Jag tänker fullfölja min och Trevors plan.
Återvända till min karavan.
Du vet att du är välkommen här.
Tack,
men jag är också väldigt, definitivt gravid.
Jag borde vara med mitt folk. De har stor erfarenhet av
att stötta en kvinna när det är dags.
Om jag bara hade en häst.
Jag…
Grattis.
Fortsätt.
Säg det som du sa det till Trevor när vi kom till fästningen.
-Borde jag inte gratulera? -"Gratulerar."
Jag har hört sämre imitationer.
Det gör inget.
Han älskade mig.
Vi skapade ett barn. Nåt nytt och underbart kommer ur det här.
Jag borde ge mig av.
Du borde stanna.
Det är vänligt av dig, men jag borde vara bland fler personer.
Jag kan inte bara förlita mig på din hjälp,
och ett barn borde ha en gemenskap.
Det får det om du stannar.
Jag förstår inte.
Människorna återvänder inte till Danesti.
Vi ska bygga en ny by runt slottet och fästningen.
Här finns resurser jag aldrig kan ge mitt folk i Danesti.
Vi kan förändra allt här.
Vi ska ha skolor.
En av dem ska bygga på slottets och fästningens bibliotek.
Jag hoppades att du skulle hjälpa mig lära denna briljanta, men hopplösa man
att leva sitt liv.
Hoppas inte på för mycket.
Sypha…
Vi har chansen att ge våra barn ett bättre liv än det vi fick.
För en gångs skull kan det bli bättre
för alla våra barn.
Hon är bra.
Jag vet.
Du ligger illa till.
Vad ska ni kalla byn? Nya Danesti?
Belmont, tänkte jag.
Det borde förvirra alla.
Jag vill gärna bo i en by kallad Belmont.
Dessutom…
Jösses, vad usla de här människorna är på organisation.
Tänker ni bära hinkar fram och tillbaka från floden hela dan?
Jag trodde att du var en vetenskapsman. Vägen måste dessutom breddas.
Vems häst är det där?
-Vilken häst? -Den på vägen.
Bind fast dina hästar.
Om du bygger en by måste du lösa såna saker.
Jag känner igen den hästen. Men…
Nån sitter på den.
Hej, älskling.
Va?
Alla frågorna, du svarar nu!
Det enda jag kan tänka på är att Saint Germain
öppnade den Oändliga korridoren precis innan han dog.
Jag fick dolken med in i döden.
Den lyste upp som solen.
I nästa sekund var jag inne i korridoren.
Innan jag hann blinka
låg jag med ansiktet neråt på Donaus norra flodbank.
Det var som fan.
Vi behöver hjälp här borta med en gång!
Jag klarar mig. Jag behöver bara ett års sömn och en ny kropp.
Och du, då?
Är allt som det ska?
-Jag mår bra. -Bra.
-Vet du vad jag var mest rädd för? -Vadå?
Att du kanske skulle döpa ungen till Trefor.
-Hur visste du ens? -Snälla. Det är ju jag.
Hur tror du att jag hållit mig singel och sorgfri så länge?
Kan nån vara vänlig nog att döda den här mannen?
Det blir inte svårt.
Du är en ohyfsad idiot, Trevor Belmont.
Jag vet.
Och jag älskar dig.
Jag vet.
Jag sa att han behöver hjälp.
Hej, Belmont.
Hur fungerade det där dolktricket?
Hej, Alucard.
Det fanns slagskämpar i Târgovişte.
Deras gömställe visade sig vara kungafamiljens skattkammare.
Och de tog bara saker därifrån för att ha som lyckoamuletter.
Jag lade märke till saker.
Samlade på mig delar av nåt en galen magikersmed hade gjort
för att iscensätta en ensidig mord-självmordspakt med Gud.
Så…
Så du anade att den skulle vara dödlig för dig när du använde den.
Jag hade inte mycket val.
Vad gör alla de här människorna här?
Välkommen till min by.
Har du en by nu? Vad heter den?
Treffy.
Kan nån komma och döda mig, tack?
Du ser märkligt lycklig ut.
Jag…
Konstigt nog är jag det.
Det har varit en märklig resa. Jag är glad att den är över.
Det lustiga är att för första gången i mitt liv
har jag ingen aning alls om vad som väntar.
Bara en känsla av att det kommer att vara värt det.
Du har helt rätt.
Jag är märkligt lycklig.
Går det bra?
Jag tror det.
Jag tror att vi äntligen har vunnit.
Lisa och Vlad Ţepeş.
Så…
Du får vänja dig vid att kalla dig Vlad.
Jag antar det.
Jag kan inte presentera dig som "Dracula Ţepeş".
"Inget släktskap. Titta bara inte på tänderna."
Är det verkligen det här du vill prata om?
Jag dog.
Och du var inte där.
Jag vet.
Sen dog du.
Ja.
Och du letade upp mig.
Naturligtvis.
Jag kunde inte göra annat.
Jag antog att du hade andra alternativ.
Skälla på satan tills han medgav att han bara höll stolen varm åt dig.
Såna saker.
Sekunden efter att jag dog
var nog mitt första ögonblick av klarsyn sen du dog.
Du verkar märkvärdigt lugn.
Och du verkar lite arg.
Inget av det här ger ju nån mening.
Har du nån teori om vad som hände?
-Vad får dig att tro det? -Du är man. Män har alltid teorier.
Allt jag vet är att vi vaknade på ett fält i går.
Och fick stjäla kläder. Jag har fortfarande dåligt samvete.
Men inte för att du tömde byledarens fickor i eftermiddags.
Tja, han var ett svin.
Men vi borde göra nåt för dem vi tog kläderna från. I morgon.
Och det ska vi.
Men sen…
Vi kan inte återvända till slottet.
Vår stackars pojke förtjänar svar.
Kanske en dag i framtiden.
Men inte än.
Nej.
Jag har en idé.
-Ingen teori? -Ingen teori. Bara en idé.
Vi borde resa.
Vart?
Jag funderade på England.
Det finns en plats på nordostkusten som lär vara vacker.
Det sägs att solen sällan skiner där. Whiteby eller Whitby, nåt i den stilen.
Avskilt och ensamt, förmodar jag?
Olyckliga män och kvinnor och runt 20 hus.
Havsutsikt, fisk.
Fisk? Hur kan jag säga nej?
Jag blir inte bättre utan dig.
Och jag kunde aldrig bli bättre utan dig.
Vi har fått en andra chans.
Och en alldeles ny framtid.
Undertexter: Jessika Johansson