ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Хто б тут не жив, тікали похапцем.
Підсвітиш?
До речі, про швидкі втечі…
Ти мало не біг від Замфіри.
Сідай.
Зручне ліжко.
Це тому ти хотів, щоб ми усамітнилися?
Я хотів піти від усіх них на п'ять клятих хвилин.
Останні тижні ми лише те й робимо, що реагуємо.
Стрибаємо між подіями з боку в бік.
А ми найефективніші тоді, коли можемо все обміркувати й обговорити.
Я рада, що ти такої думки.
Я ж не зовсім тупий.
Рада, що ти такої думки.
Ха-ха. Дуже дотепно.
Послухай… Годі реагувати, нам пора діяти.
Я радше загину з власної волі, ніж знову попадуся в чиюсь пастку.
Гаразд. Звідки хочеш почати?
Із самого початку.
Поки нас не притиснули до кінця.
Це ви мені писали?
Так.
Вітаємо в Данешті.
Мабуть, ви знали кращі дні.
Тихіші.
Я Ґрета, голова селища.
Зви мене Алукардом.
Можна на «ти».
-Маріус… -Твій посланець?
На жаль, ні.
На нього напали. Стік кров'ю.
Кінь доніс його до кінця. Повідомлення було в долоні.
Співчуваю.
Що ж, він не єдиний, кого ми втратили.
Але він був останнім нащадком роду, тож наважився на виправу.
Та я все ж надіялася…
З надіями завжди так.
Я ще багатьох повинна врятувати, Алукарде.
Відпочиньте всі, поки можете.
Скільки триває цей напад?
Чотири дні.
Спочатку прийшов лише один. Та щоночі їх більшає.
Учора ми ледве впоралися. Пощастило, що загинула лише третина наших.
Ти нам допоможеш?
Певен, чимось зарадити зможу.
Мене не цікавлять магічні фокуси в одній бійці.
Ці люди — під моїм захистом.
Ти залишишся й захищатимеш їх, скільки доведеться?
-Я ж сказав… -Зрозумій мене.
Ми тебе не знаємо. Ти місяцями стирчав за якихось кілометрів 30.
Вештався лісом.
Насаджував трупи на палі перед замком.
Очевидно, ти напіввампір, від тебе несе вином,
а ще ти принаймні наполовину божевільний.
Але ти єдина підмога, що спадає на гадку.
Ці твої витребеньки мене не вразять.
Постався до їхнього захисту як до свого обов'язку.
Бо моє життя даремне, якщо я не врятую їхні.
Закінчила?
Подіяло?
Так.
Тоді закінчила.
Дякую.
І ти збіса ефектно з'явився.
Істинно так.
Ви справді вражаєте, юначе.
Тваринна жорстокість до моїх навичок не належить,
але я впізнаю колегу-експерта незалежно від сфери.
Боже. Знову він.
Ви Адріан Цепеш, так?
Так.
Дозвольте відрекомендуватися.
Я граф Сен-Жермен,
придворний учений багатьох великих домів Європи.
То чому ви щулитеся у відхожому місці у Волощині?
То відхоже місце?
Я думав, там просто хтось дуже перелякався.
Я подорожую, пане.
Цікава пора для Волощини.
Такі часи письмовець повинен засвідчити.
То вам до вподоби ваша мандрівка?
Я багато чого…
дізнався.
Сен-Жермен, ваша величносте,
окультист, писар і радник при великих дворах Європи.
Сен-Жермен, ваша імперська величносте,
астролог, інформатор і вчений.
Сен-Жермен, ваша королівська високосте,
віщун, пророк і адепт темних мистецтв.
Сен-Жермен, ваша милосте,
бібліотекар, писар і вчений.
Сен-Жермен,
ваш скромний слуга.
До будь-яких послуг.
Людей так не хапають, ти, невихований шматок ропушачого лайна!
Сен-Жермен.
Різка жорстокість — не моя галузь,
але я впізнаю експерта та захоплююсь вашим умінням.
Сам розмах ваших мандрів вражає.
Я подивований, що ви взагалі повернулися в цю діру.
І радий.
Мені потрібні були гроші, але я також хотів оглянути тутешню бібліотеку.
Адже тут є книга
про так званий Нескінченний коридор.
Але я ніяк не можу її знайти.
Ось вона.
Та сама книга.
І вона кличе нас у незабутню подорож.
Якщо ти справді цього хочеш,
тоді ми це зробимо.
Для тебе — що завгодно.
Візьми мою руку!
Прошу!
Нескінченний коридор об'єднує безліч світів.
Насправді це система порталів у різні краї,
відділених від нашого відстанню та часом.
Колись давно
я втратив дорогу мені людину
у Нескінченному коридорі.
Відтоді я шукаю, як у нього повернутися.
Порталів у коридор надзвичайно мало.
Вони то з'являються, то зникають.
Я зачиняю Коридор!
Тікайте!
Дякую!
Дякую вам!
Ми ще зустрінемося!
Ні!
Де воно?
Воно десь тут.
Просто…
Я його не контролюю!
Чому я не можу його контролювати?
Я повернувся!
Гукни, щоби я тебе знайшов!
Це я!
Ну привіт.
Нещодавно твоя подруга вирушила в іншу сферу Коридору.
Мені жаль.
Куди вона пішла?
Напевне сказати не можу.
Я її не шукала,
Сен-Жермене.
Ти мене знаєш?
Я багато знаю.
Я алхімік.
Я також.
Ні.
Не зовсім.
Ти вже давно закинув путь.
Я був зайнятий, але досі вірю в мету цієї справи.
Лише віриш?
Ти не відданий меті?
Саме життя перешкоджає ідеї абсолютної відданості, чи не так?
Де вона?
І ось ти опинився тут.
Не маючи ні влади, ні контролю,
не знаючи шляху.
Контролювати Коридор неможливо.
Де вона?
Це не так.
Сам знаєш. Ти бачив, як його контролюють.
Це робив монстр,
який убив десятки людей. Паливом слугували їхні душі.
То не кажи, що це неможливо.
Я не масовий убивця.
Де вона, чорт забирай?
Сен-Жермене,
яка істинна мета алхімії?
Пам'ятаєш?
Чи ти відрікся від її шляху?
Велика праця, великий чин, врівноваження всесвітнього хаосу.
І який кінцевий результат великого чину?
Ребіс. Розкладене та очищене злиття
матерії та духу в тілі, чоловічому та жіночому.
Я на екзамені?
Два тіла в одному, Сен-Жермене.
Дві душі.
Ти ж несерйозно.
Хіба на те схоже?
Ти кажеш, що перемога алхімічної справи —
контролювати Коридор за допомогою Ребіса.
Саме так.
То покажи мені той клятий Ребіс.
Мій Ребіс не можна побачити.
Це створіння з порядку та хаосу,
природної людськості та надприродного жаху,
очищене вогнем і відіслане гнити в Пеклі.
Ти розумієш, про що я?
Надіюся, що ні.
Ти розумієш.
Ти розумієш, що повинна викликати твоя алхімія.
Тобто «кого», так?
Кого я повинен викликати, скувати й об'єднати в одне ціле.
Лише тоді ти зможеш контролювати Коридор.
Я покажу тобі це.
У ньому — сила не однієї смерті.
Він відчинить Коридор за твоїм бажанням.
Взявши його, я покину тебе в Коридорі, безпомічну.
Я мандрую Коридором, повністю його контролюючи.
Щороку я танцюю сотнями світів, мов богиня.
Навіщо мені йти?
Дякую.
Будь ласка.
Щоб скористатися ним, ти мусиш присвятити себе алхімії
і зробити те, що повинен.
Ти могла б просто допомогти мені знайти її.
Я вже допомогла тобі, скільки могла.
Решта — твоя повинність,
а не моя.
Присвяти себе.
Згода.
Я присвятив себе меті. Я ж тут, хіба ні?
Принеси жертву.
Уже приніс.
Ні! Ти зазнав утрати.
Це різні речі.
А болить, бляха, так само.
Принеси жертву.
Віддай із власної волі.
Що віддати? Що зосталося?
Усе.
Пожертвуй своєю совістю, мораллю.
Пожертвуй своєю душею заради справи.
Ти повинен віддати справі все.
І завдати болю, роблячи це.
Чи достатньо сильно ти її кохаєш,
Сен-Жермене?
Я зроблю будь-що.
Будь-що, аби лиш сказати їй,
що я кохаю її.
ШІСТЬ ТИЖНІВ ТОМУ
Просто віддай її мені!
Боже мій!
Боже…
Чому ти просто…
Чому просто не допоміг мені?
Боже, вибач.
Мені так прикро.
Я не хотів. Я…
Чому ти просто не допоміг?
Чому ніхто мені, бляха, не допоможе?
А тепер поглянь на себе.
Поглянь на мене.
Це була найвишуканіша байка про статевий акт із худобою,
яку я чув останнім часом,
але перш ніж підняти свій затхлий кухоль до свого брудного писка,
ти скажеш мені,
куди перенісся замок Дракули?
Це ви славетний Сен-Жермен?
Власною персоною.
А ти в нас…
Варні Лондонський, пане.
Спільні знайомі передали, що в нас із вами спільна мета.
Це яка ж, Варні з Люнденвіку,
тисячолітній вампіре, жебраку та злидарю?
То ви чули про мене.
Не одне покоління освічених
писало, що впізнати тебе можна ще за тисячу кроків — по смороду.
Повторюю,
яка мета?
Повернути Дракулу в цей світ.
Ось і все.
Важливо строго дотримуватися плану.
Але якщо… І вислухай мене, Сен-Жермене.
Якщо я просто в'ю тебе,
вип'ю всю твою кров і виконаю твій план самотужки?
Драґане, страхітливий Драґане,
Драґане з легенд про сотні засідок і тисячі померлих,
так, ти міг би вбити мене просто зараз,
але тобі не втілити мій план,
бо нема в тебе моїх умінь і розуму.
Замовкни. А то наче корова перднула.
Ти хочеш повернути свого Дракулу чи ні?
Так.
Тоді не забувай, де твоє місце.
Без мене тобі не впоратися. Тож слухайся мене.
Я тебе вб'ю.
Роби, що кажуть, чорт забирай!
Зжени їх у Данешті.
Я зроблю решту.
Уб'єш мене потім.
Так. Ідемо по сценарію.
«Красиве село. Втомлений подорожній.
Багато монет. Якийсь простий нічліг».
Скоро все скінчиться.
Яка марнота.
Їхні маленькі життя.
Зберися, чоловіче.
У них є життя.
У тебе немає.
Хіба це справедливо?
Ви це чули?
Я нічого не чув.
Я теж.
Хтось наближається.
Вони привели твого клятого коняку.
Це хороший кінь.
А вона молодець, правда? Така прикрість.
Тобто?
Вона так вправно опікується простими людьми.
Такий талант — і марнується тут.
По-моєму, вона там, де повинна бути.
Вони з Ласи, села за кілометрів 15.
Вони йшли не одну годину.
На них також напали?
Їхнє селище спалили.
Кажуть, вони не одні такі.
З ними прийшли жителі ще п'яти сусідніх сіл.
Зрозуміло.
Вони втекли.
Вони вижили.
Вони багатьох втратили під час набігів вампірів і потвор.
Цікаво.
Чому ж вони спалюють села?
Якщо залучені вампіри,
то забудьте про сліпе винищення, до якого вдаються потвори.
Вони розплановують так, аби їжі вистачило на тривалу битву.
І знищують поселення, щоб не було підмоги та свідків.
На жаль, тактика стає складнішою.
Звісно, я не військовий,
хоча й дораджував генералам і королям,
але смію зауважити, що це селище абсолютно беззахисне.
Можна й так сказати, хіба ні?
Ти маєш рацію, Сен-Жермене.
Можливо, поки ми не розберемося в ситуації,
можливо, ваших людей, які вижили,
можна перевести в захищеніше місце, наприклад
ваш замок.
Можливо.
І знову Бог насрав мені у вечерю.
О ні.
Я справді стаю Бельмонтом.
Чи має таке життя сенс?
Переклад субтитрів: Софія Семенко