ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Хто це в нас така красунечка?
Хто наша красуня?
Правильно.
Ти.
На що витріщився?
Він наказав розкласти їхнє майно, щоби полегшити подальшу ідентифікацію.
Я перевіряв, чи вона ще працює.
Мені пора до Айзека.
Ні!
Її я з собою не братиму.
Чи можу я дещо у вас спитати?
Певна річ.
Що ми тут робимо?
Дуже загальне запитання.
Придумай конкретніше.
Сядь.
Ви й без мене знаєте,
у чому суть нічних створінь, ковалю.
Зви мене Айзеком.
Хочеш ягідку?
Яскравий приклад.
Я нічне створіння.
Харчуюся кров'ю та плоттю.
Гадаю, ягідка тебе не вб'є.
Нічні створіння вбивають,
нищать і грабують.
Радо й охоче.
Нічні створіння виконують волю їхнього коваля.
Тож, можливо,
я просто не розумію вашої волі.
Ви наказуєте ховати людей.
Місто повнилося трупами.
Вони надто сильно розклалися, щоб зазнати трансформації.
То що?
Їх треба було поховати.
Ти ж не дурень.
Поширилися б шкідники, хвороби.
Також нагадаю, що всі вони стали жертвами.
Вони заслужили на похорон.
То яке нам діло
до шкідників і хвороб?
Запитай нарешті.
Ми вбиваємо, нищимо та грабуємо.
А ви наказуєте ховати зігнилих мерців
і відбудовувати та ремонтувати місто.
Чому ви змушуєте нас іти проти власної природи?
Ваша природа гнучка.
Ви вважаєте себе знаряддям руйнації
лише тому, що вас завжди так використовували.
З'їж ягідку.
Спогади.
Це не кров і не плоть,
але, схоже, ти від неї таки не помер.
Я тобі відповім.
Колись у цьому місті жили сотні людей,
можливо, більше.
І так може статися знову,
коли тіла поховають,
руїни розберуть, а будинки відновлять.
Скоро ми підемо звідси.
І коли нас не стане,
люди зможуть знайти це місто й поселитися тут.
Хочеш ще одну ягідку?
Мабуть, так.
Візьми.
Розумієш, молотом можна звести дім
або ж розбити череп.
Ви повернулися на Землю як знаряддя,
і я використаю вас, як забажаю.
Стільки спогадів.
Зрештою, я також маю владу
вирішити, що ви зовсім не знаряддя.
Бо знаряддя не може скуштувати ягоду
і пригадати, як побачило її вперше в житті.
Але ж ми пекельного роду,
створені, аби битися.
Колись Пекло спустіє,
а його ворота заскриплять на вітрі.
Що?
Моєю рукою
Бог милостиво звільнить пропащих з пут Пекла
щоби ті відбули спокуту на Землі як мої солдати.
Так.
Чи їхня спокута на Землі теж має тривати вічно?
Я…
не знаю.
Я також.
Дізнаємося разом.
А поки
ми обидва можемо зробити трохи більше, ніж від нас вимагають.
Дозвольте дещо зауважити.
Дозволяю.
Ви змінюєтеся.
Ви й досі бажаєте помсти.
Але й інших речей також.
Можливо.
Ми досі боремося, Айзеку?
Ми завжди за щось боремося.
Але я тебе зрозумів.
Скоро.
Можливо, він має рацію.
Що скажеш?
Кілька тижнів пішло на те,
аби перетворити придатні тіла містян.
І не один тиждень, щоб усе відремонтувати і поховати непридатних.
Хіба зашкодить, якщо я переведу подих і трохи поміркую?
Я змінився?
Нумо, скажи щось.
Я вбив тебе, чарівнику.
Про це тобі точно є що сказати.
Ні?
Я багатьох убив, чарівнику, з безлічі причин.
Але твоє вбивство було справедливим.
Я немов зробив світ трохи кращим.
Мені це сподобалося.
Досить довго
мене задовольняла роль ножа, яким орудували інші.
Але тепер, чарівнику,
я почуваюся радше рукою, ніж ножем.
Усе своє життя я лише реагував.
Діяв я рідко.
Тож…
так, я змінився.
У цьому світі в мене є влада.
Я можу творити майбутнє.
І, на щастя, я створив нове майбутнє
і завершив твоє водночас.
Бог милостивий.
Цікаво, що я робитиму далі?
Дзеркало.
Що таке?
Пане Дзеркало.
Що таке?
А ти ще хто?
Ви мене не пам'ятаєте?
У тебе непримітне обличчя.
Варні.
Варні з першої свити Дракули.
Я подався в Тарговіште на самому початку кампанії.
Чому ти під'єднався до мого дзеркала, Варні?
Я говорив зі свідками вашої виправи
цілою країною.
Ви чудово впоралися, пане.
Ти не відповів.
Я працюю над тим,
щоби повернути Дракулу з мертвих, ковалю Айзеку.
Страшенно цікаво.
Це ще не все.
Я говорив із чарівниками та вченими
з усіх усюд.
І з вампірами, і з людьми.
Спільними зусиллями ми зібрали давні закляття та перекази.
Щоби скласти план, як витягнути Дракулу з Пекла
і повернути його владикою в цей світ.
Навіщо?
У нього залишилися незавершені справи, пане.
Він завинив нам смерть.
Смерть у небачених масштабах.
Справа його життя досі незавершена.
Як і моя, Варні.
Хіба ваша справа така ж важлива,
як винищення раси, що вбила його дружину?
Раси, яку ви самі ненавидите.
Для мене — так.
Зрештою, самі побачимо.
Я очікував більшого від улюбленого коваля Дракули.
Що ж, коли прийде день,
можеш скорчитись у своїй труні під вагою розчарування.
Але не шуми, бо я більше не хочу чути твій голос,
поки не завершу своє завдання.
Пане Дзеркало, більше не приймайте його виклики.
Можете заснути.
Пішов ти…
Не дав договорити!
Ти його знудив.
Він не знає, хто я такий?
Господи помилуй.
Я Варні. З Лондона. Коли той ще не був Лондоном.
Я був могутнім, коли римляни лише покинули Лондон,
а кордони позначалися людськими черепами.
Пішов він. Впораємося самотужки.
Я передумала.
Накажи солдатам, аби носили мене всюди на ліжку.
Я пожартувала.
Байдуже. Накажи їм.
Болить кожна кістка.
Ну, усе не так погано.
Ми тут тижнями сидимо. Якщо буває гірше, то я і знати не хочу.
-Ну… -Я ж казала, що не хочу знати.
Більше жодних цих твоїх історій
про мозолі від сідла та поїдання щурів.
Добре, але я розповідала тобі,
як одного разу 18 білок вбили собаку?
Годі. Заради всього святого.
Ось. Заглуши біль.
Це неправильно.
Я люблю тебе, але серйозно,
я вже готова відіслати тебе додому.
Ні.
Це.
Ми об'їхали
лише частину території, яку нам доручила Кармілла.
Минули тижні.
Це все неправильно.
Гаразд.
Розказуй, жінко.
Я не відчуваю симпатії до людей.
Є ланцюг харчування, ми на його вершині.
Люди — свині в черевиках,
вони не плачуть, коли хочуть бекону.
Мені не сумно, коли я перетворюю людей на їжу.
Розумієш?
Кажи вже, Морано.
Прямо скажи, що маєш на думці, а то потім накрутиш себе.
Боже. Ми надто довго живемо разом.
Добре. Чи існує швидкий і милосердний спосіб
захопити контроль над бажаними територіями
між замком і морем?
Тобто клацнути пальцями — і готово?
Звісно, ні.
Ну звичайно.
Ми виборюватимемо кожен кілометр, так?
Не треба згущувати фарби.
Але просто не буде.
Ні.
Страждань не уникнути.
Це війна, Морано. Муки будуть.
Це не війна.
Тут немає двох сторін.
Це захоплення та поневолення сотень тисяч людей.
Які, на жаль, розумніші за свиней
і битимуться, страждатимуть, боятимуться, тікатимуть.
Тоді я виберу інше слово.
Це «битва».
Я прийшла сюди, щоб на власні очі побачити
логістичні складнощі плану.
Я ж казала, це було необов'язково.
Що я сама оціню поле битви і повідомлю в разі потреби.
А ще
це ти спитала мене, чи хотіла б я правити імперією.
Так. Знаю.
Удома все здавалося логічнішими.
Зосередься, Морано.
Не наказуй мені, бо я не солдат.
Цей план обернеться жахливим хаосом,
який ми тягнутимемо на собі до кінця своїх днів.
Він принесе небачену досі кількість страждань!
Не розчулюй мене, бо я солдат.
Я перемагаю війни.
І тепер раптом ти засумнівалася в мені,
бо від життя в моїй шкурі розболілися ноги?
Ти готова вести ту саму битву, знову і знову,
до кінця життя?
Хочеш знати мою думку?
Завжди.
Чого б ми не досягнули, ми зробимо це разом.
Ти і я.
Кармілла видає божевільний план, а втілити його мусимо ми.
Інакше кажучи, ми мусимо втілити його наперекір їй.
Від Ленори теж нема користі. Вона переважно з феями літає.
Лише ми. Удома божевільний план здавався логічним,
бо, не знаю,
Кармілла викривлює реальність якимись своїми чарами,
а ми пишаємося своїм вмінням виконувати завдання.
Але ми тут уже не перший тиждень, далеко від неї та її божевілля,
і я кажу тобі…
Що відбувається?
На нас напали.
На світанку.
Вони знають, хто ми.
Схоже, вони не дурні. Пора взяти дещо зі скрині.
З тієї?
Ти ще ніколи її не відкривала. Що в ній?
Денні лати.
Залазь у скриню.
Ні.
Її не проб'ють стріли, туди не потрапить світло.
Залазь у кляту скриню, люба.
Хутко!
Спаліть їх живцем!
Так.
Хутко!
Викуріть їх!
Сюди, сволото!
О так!
Поголів'я клятих ідіотів!
Солдати Штирії!
Вдягніть лати й прикрийте шкіру!
Схоже, ми перемогли.
Так.
Добре. Бо я хочу вбити тебе сама.
Ти знаєш, як там смердить?
То були не воїни.
А звичайні люди.
Селяни.
Хлібороби.
Я згідна з твоїми словами про Карміллу.
Вона моя подруга, але ми обидві її знаємо.
Я не погоджувалася щодо війни.
Я переможу в будь-якій битві, якщо справді докладу зусиль
і ти будеш поруч — з твоїм розумом.
Але щойно я билася з клятими фермерами.
Бачила страх в їхніх очах.
Не страх смерті.
Страх не піти в битву.
Не спробувати врятувати своїх.
А ми посеред бісового поля.
Безнадійне поле битви.
Але на цій землі
самі лиш поля та ліси.
Та вони билися все одно.
Цьому ж не буде кінця, так?
Головна умова перемоги — битися й підтримувати
божевільну конструкцію її імперії,
поки я не помру від старості.
Хотіла б я помилятися.
Хотіла б я, аби ти помилялася.
Ми б змогли.
Так, але довелося б робити це вічність.
Ти б цілу вічність билася.
А я — подалася в Штирію,
щоб цілу вічність підтримувати канали постачання.
І ми більше ніколи б не побачилися.
Вибач.
Я хочу помилятися.
Ми стоїмо у світлі дня.
А великий план Кармілли…
Люди боротимуться за своє місце під сонцем.
Без упину.
У світлі дня я повинна спитати себе.
Чи хочу я цього?
Чи хочемо ми цього,
коли ми могли б побачити набагато більше.
Сестри.
Гектор нарешті готовий дати життя нічним створінням.
Повертайтеся додому.
Початок близько.
Тут ще гірше, ніж я уявляла.
А я бачила не одне зруйноване місто.
Я ось чого не розумію:
після смерті дружини Дракула зруйнував це місто першим.
Та воно досі кишить вампірами й потворами.
У чому підступ?
Що їм з того?
Його жителі не мали змоги відновитися, відбудуватися.
Страхіття.
Та всі знаки привели нас сюди.
Тобто ми тут неспроста.
Не певен, чи нам тут місце.
Місце.
Зажди-но.
Що це таке?
Навряд це те, що я думаю…
Ось ви де.
Роздивляєтеся наше мальовниче місто?
Я краще роздивився б ваш Підземний двір.
Ще рано. Спершу впевнюся, що вам можна довіряти.
Добре. Бо ми також хочемо впевнитися, чи можна довіряти тобі.
Ти забула, з ким говориш.
Спершу ми хочемо роззирнутися. Певен, ти знайдеш нас трохи пізніше.
Але нас чекає важлива розмова.
Про порятунок міста. Відновлення трону.
Встановлення порядку.
Нам теж потрібно дещо обговорити.
А поки ми оглянемо
наслідки ваших невдач по всіх згаданих пунктах.
Й обміркуємо, варто вам допомагати чи ні.
Їй потрібна наша допомога.
Але мені остогидло бути пішаком у чужій грі.
Не зупиняйся.
Переклад субтитрів: Софія Семенко