EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Vem är en söt flicka?
Just det. Det är ju du.
Vad tittar du på?
Han sa åt oss att lägga ut tillhörigheter för att underlätta senare identifiering.
Jag behövde se om den fortfarande fungerade.
Nu går jag till Isaac.
Nej! Jag tar den inte med mig.
Får jag ställa en fråga?
Givetvis.
Vad gör vi här?
Det är en väldigt bred fråga.
Precisera dig.
Sätt dig.
Jag behöver inte upplysa er om
vad nattvarelser är, smedmästare.
Kalla mig Isaac.
Vill du ha ett bär?
Precis min poäng. Jag är en nattvarelse.
Jag äter blod och kött.
Du dör nog inte av ett bär.
Nattvarelser dödar,
förstör och plundrar.
Vi gör det med nöje.
Nattvarelser utför sina smedmästares önskan.
Då är det kanske så
att jag helt enkelt inte förstår er önskan.
Du använder oss till att begrava folk.
Staden var full av döda.
Många var redan för förruttnade för att omvändas med magi.
-Och? -Alltså måste de begravas.
Du är inte dum.
Insekter och farsoter skulle frodas.
Och jag vill påminna dig om att alla här var offer.
De förtjänar att begravas.
Så varför bryr vi oss
om insekter och farsoter?
Ställ din fråga.
Vi dödar, förstör och plundrar.
Du tvingar oss att begrava ruttna lik
och att återuppbygga och reparera det här stället.
Varför tvingar du oss att gå emot vår egen natur?
Er natur är föränderlig.
Ni ser er som redskap för förstörelse bara för att det är så ni har använts.
Ta ett bär.
Minnen.
Det är varken blod eller kött, men du tycks inte ha dött av det.
Jag ska besvara din fråga.
Den här staden var en gång hem åt hundratals människor, kanske fler.
Den kan åter bebos när kropparna är begravda,
bråtet avlägsnat och byggnaderna restaurerade.
Vi fortsätter snart vidare.
När vi har begett oss kan staden hittas av och människor som gör den till sitt hem.
Vill du ha ett till bär?
-Jag tror det. -Ta ett.
Du förstår, en hammare kan användas till att bygga hus
eller till att krossa skallar.
Ni återförs till jorden som redskap, och jag använder redskap som jag vill.
Så många minnen.
Jag kan också välja, i slutändan, att erkänna att ni inte alls är redskap.
För inget redskap skulle smaka ett bär
och minnas när det stötte på bär i sitt första liv.
Men vi är varelser från helvetet
som ska kommenderas till kamp.
En dag kommer helvetet att tömmas och dess portar slå i vinden.
Va?
Genom min hand lyfter Gud i sin nåd de förbannade ut ur helvetet
för att verkställa deras botgöring på jorden som mina soldater.
Ja.
Ska botgöringen på jorden också vara för evigt?
-Det vet jag inte. -Inte jag heller.
Vi får ta reda på det ihop.
Till dess kan vi båda göra lite mer än vi var avsedda för.
-Får jag göra en observation? -Det får du.
Du förändras.
Du har fortfarande hämnd i dig, tror jag.
Men även annat.
Måhända.
-Slåss vi fortfarande? -Vi slåss alltid för något.
Men jag hör vad du säger.
Snart.
Han kan ha en poäng.
Vad tror du?
Det tog mig några veckor att omvandla de användbara kropparna i staden.
Ytterligare några att göra reparationer och begrava dem som var bortom omvändning.
Är det så illa att stanna upp och tänka lite?
Har jag förändrats?
Låt höra, säg nåt.
Jag dödade dig, gamle trollkarl. Du måste ha en åsikt i frågan.
Inte?
Jag har dödat många personer, gamle trollkarl, av olika anledningar.
Men att döda dig kändes rättfärdigt.
Som om jag reparerade världen en aning.
Jag tycker om den känslan.
Under lång tid nöjde jag mig med att vara kniven som andra svingade.
Men på sistone har jag känt mig mer som handen än kniven.
Hela mitt liv har jag reagerat på saker, men sällan agerat.
Så… Ja, jag har förändrats.
Jag kan påverka världen. Jag kan skapa framtider.
Och lyckligtvis, kunde jag skapa en framtid
samtidigt som jag avslutade din.
Gud är god.
Jag undrar vad jag ska göra härnäst.
Spegel. Vad är det här?
Herr Spegel.
Vad gör du?
Och vem är du?
-Minns ni mig inte? -Du ser inte minnesvärd ut.
Varney från Draculas ursprungliga kohort.
Jag gav mig av till Târgovişte tidigt i fälttåget.
Varför ansluter du till min spegel?
Jag har talat med personer som följt er färd genom landet.
Ni har gjort ett bra jobb, sir.
Min fråga väntar.
Jag arbetar på Draculas återkomst från de döda, Isaac Smedmästare.
Så intressant.
Det är mer än så.
Jag har talat med magiker och lärda över hela landet.
Såväl vampyrer som mänskliga.
De samarbetar för att samla in uråldriga trollformler och kunskaper.
De konstruerar ett system för att hämta ut Dracula ur helvetet
och återinsätta honom i världen med makt.
-Med vilket syfte? -Han har ouppklarade affärer, sir.
Han är skyldig oss död. Död i allra tidigare skådade volymer.
Hans stora verk är ofullbordat.
Liksom mitt, Varney.
Är det lika viktigt som utrotandet av rasen som dödade hans hustru?
Rasen ni själv avskyr.
Det är det för mig. Vi får svaret i efterhand.
Jag förväntade mig mer av Draculas favoritsmedmästare.
Då så, när dagen gryr kan du vrida dig i besvikelse i din lilla kista.
Men gör det tyst. Jag vill inte höra din röst igen
förrän min egen uppgift är slutförd.
Herr Spegel, släpp inte genom den här igen och inta viloläge.
Dra åt helvete…
-Han avbröt mig! -Du tråkade nog ut honom.
-Vet han inte vem jag är? -För Guds skull…
Jag är Varney. Varney från London. Sen innan London var London.
Jag var mäktig när det var en romersk spökstad
och vi märkte ut gränserna med människoskallar.
Skit i honom. Vi gör det utan honom.
Jag har ändrat mig. Låt soldater bära mig runt landsbygden i en säng.
-Det var ett skämt. -Det kvittar. Gör det.
-Jag har ont överallt. -Det här är inte så illa.
Vi har varit här ute i veckor. Jag vill inte veta vad som kan bli värre.
-Tja, det… -Jag sa att jag inte vill veta.
Jag ville inte höra fler historier om sadelbölder och att äta råttor.
Visst, men har jag berättat om när jag såg 18 ekorrar döda en hund?
Sluta. För guds skull, sluta.
Här. Ta udden av smärtan.
Det här är fel.
Jag älskar dig, men allvarligt… Jag är redo att sätta dig på en vagn hem.
Nej. Det här.
Vi har rest runt… Och bara i en liten del av området Carmilla märkte ut.
I veckor. Och det här är så fel.
Nåväl. Förklara dig, kvinna.
Jag är inte särskilt förtjust i människor.
Det finns en näringskedja och vi är överst.
Människor är svin med skor, och de gråter inte när de vill ha bacon.
Jag blir inte ledsen av att göra mat av människor.
-Förstått? -Ut med språket, Morana.
Säg vad du tänker annars snärjer du bara in dig.
Jösses, jag har varit med dig för länge.
Nåväl, finns det nåt snabbt och barmhärtigt sätt
att ta kontrollen över hela det tänkta territoriet
mellan slottet och havet?
Som att knäppa med fingrarna, och så är det klart?
Nej, givetvis inte.
Givetvis inte. Det blir en hård kamp, mil efter mil, inte sant?
Nu ska vi inte få det att låta hopplöst.
Men det blir inte enkelt.
Nej.
Det blir lidande.
-Det är krig. Det innebär alltid lidande. -Det är inte krig.
Det här har inte två sidor.
Det är en pågående invasion med fängslande av hundratusentals människor.
Människor som tyvärr är klokare än svin och som kämpar, lider, fruktar och flyr.
Då väljer jag ett annat ord.
Det är "strid".
Jag följde med dig för att jag med egna ögon ville se
planens logistiska utmaningar.
Och jag sa att det inte behövdes.
Jag skulle syna stridsplatsen och berätta vad jag behövde. Dessutom…
Det var du som frågade mig om jag ville leda ett imperium.
Ja, jag vet.
-Allt verkade rimligare där hemma. -Fokusera.
Var inte nedlåtande mot mig bara för att jag inte är soldat.
Det här blir ett fruktansvärt kaos
som vi kommer att få handskas med till våra sista andetag,
och som kommer att orsaka mer lidande än historien skådat!
Var inte nedlåtande mot mig för att jag är soldat. Jag vinner krig.
Tvivlar du plötsligt på mig efter alla år för att mitt liv ger dig värkande ben?
Är du beredd att utkämpa samma krig gång på gång resten av livet?
Vill du veta vad jag tror?
Alltid.
Jag tror att vad vi än åstadkommer, så åstadkommer vi det ihop. Du och jag.
Carmilla gör upp galna planer, och vi får dem att fungera.
Man kunde säga att vi får dem att fungera trots Carmilla.
Och Lenore är ingen hjälp. Hon är mest uppe i det blå.
Det är vi. Och den galna planen verkar vettig där hemma
för att Carmilla på nåt magiskt vis lyckas förvrida verkligheten,
och vi blir stolta när vi får saker att fungera.
Men nu har vi varit här i veckor utan henne och hennes galenskap,
och det ska du veta…
-Vad händer? -Det är ett angrepp!
I gryningen. De vet vad vi är.
De är tydligtvis inte dumma. Jag behöver min koffert.
Den där?
Du öppnar den aldrig. Vad är det i den?
En dagrustning.
-Lägg dig i kofferten. -Nej.
Varken pilar eller ljus tränger in i den. Lägg dig i kofferten, älskling.
Kom igen!
Bränn dem levande!
Då så.
Kom igen! Tvinga ut dem!
Här borta, hundknullare!
Just det!
Jävla idiotboskap!
Soldater av Styria!
På med rustningarna och täck er hud!
Jag förmodar att vi vann.
Ja.
Bra. För jag vill själv döda dig.
Vet du hur det luktar i den här saken?
De var inga soldater.
De var vanligt folk.
Bybor. Bönder och sånt.
Jag säger inte emot det du sa om Carmilla.
Hon är en kär vän, men vi vet båda hur hon är.
Jag håller däremot inte med om krigsbiten.
Det finns inget slag jag inte kan vinna om jag sätter mig för det,
och har dig och din hjärna vid min sida.
Men jag slogs precis mot bondjävlar.
Såg skräcken i deras ögon. Inte skräck för att dö.
Rädsla för att inte ha kämpat. Rädsla för att inte rädda sitt folk.
Och vi är mitt ute på ett jävla fält. En hopplös stridsskådeplats.
Förutom att hela det här landet bara består av fält och skogar.
Och ändå gjorde de det.
Vi skulle väl aldrig sluta?
Att segra innebär att ständigt strida och hålla samman
hela hennes imperiums galna struktur tills jag dör av ålder.
Jag vill ha fel. Jag vill att du har fel.
-Vi kunde göra det. -Ja, men vi skulle göra det för evigt.
Du skulle slåss där ute för evigt. Jag skulle vara hemma i Styria
och försöka upprätthålla materialleveranserna för evigt.
Och vi skulle aldrig ses igen.
Förlåt mig.
Jag vill ha fel.
Ljuset har gått upp för oss. Och Carmillas storslagna plan…
Människorna kommer att slåss för sin plats i världen.
Oavbrutet.
I det här ljuset måste jag fråga mig själv det här.
Vill jag det här?
Vill vi det här,
när vi kan göra så mycket annat tillsammans?
Systrar.
Hector är äntligen redo att börja göra nattvarelser. Kom hem.
Nu börjar det.
Det är värre än jag kunde tänka mig.
Och jag har sett många härjade städer.
En sak jag inte förstår är…
Dracula anföll staden när hans fru dog här.
Ändå är den full av vampyrer och nattvarelser.
Vad vill de uppnå här? Vad vinner de på det?
Folket här fick ingen chans att hämta sig och återuppbygga. Det är hemskt.
Och allt har lett oss hit.
-Alltså är vi här av en anledning. -Jag ser bara inte var vi passar in.
Passar…
Vänta nu.
-Vad är det där? -Den kan inte vara det jag tror, men…
Där är ni ju.
Ser ni er om i vår fina stad?
Jag ser mig hellre om i ert underjordiska hov.
Inte än. Jag måste först veta att ni är att lita på.
Så bra, vi vill nämligen veta att vi kan lita på dig.
Du glömmer vilka du talar med.
Vi behöver lite tid att se oss om. Du kan säkert hitta oss senare igen.
Vi har viktiga saker att dryfta.
Rädda staden. Återupprätta tronen. Införa ordning.
Vi har också viktiga saker att dryfta.
Men först ser vi på hur ni har misslyckats med allt det där hittills.
Och om vi väljer att hjälpa er.
Hon behöver vår hjälp.
Men jag är trött på att ha biroller i andras historier.
Fortsätt gå.
Undertexter: Jessika Johansson