A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Na, ki a csinos kislány?
Ki a csinos kislány?
Úgy van.
Te vagy az.
Mit bámulsz?
Azt mondta, hagyjunk itt személyes tárgyakat, segíteni az azonosításukat.
Látnom kellett, hogy működik-e még.
Megyek, beszélek Isaackel.
Nem!
Nem viszem magammal.
Kérdezhetek valamit?
Persze.
Mit keresünk mi itt?
Ez így elég általános kérdés.
Konkrétabban?
Ülj le!
Önnek nem kell elmagyaráznom,
hogy mik is az éjszaka teremtményei, kovácsmester.
Hívhatsz Isaacnek.
Kérsz szedret?
Ez egy tökéletes példa.
Én az éjszaka teremtménye vagyok.
Vérrel és hússal táplálkozom.
Egy szederbe még nem halnál bele.
Az éjszaka teremtményei ölnek,
pusztítanak és fosztogatnak.
Minket ez tesz boldoggá.
Az éjszaka teremtményei a kovácsmestereik óhajait teljesítik.
Akkor lehetséges,
hogy egyszerűen nem értem, mit óhajt.
Azt kérte, hogy embereket temessünk el.
A város tele volt halottakkal.
Legtöbbjük túlzottan elbomlott már az átváltoztatáshoz.
- Vagyis? - Vagyis el kell temetni őket.
Nem vagy ostoba. Tudod, hogy enélkül megjelennének a rovarok és a betegségek.
És emlékeztetnélek rá, hogy itt mindenki áldozat volt.
Megérdemlik a temetést.
Miért foglalkozunk olyasmikkel,
mint a rovarok és a betegségek?
- Halljuk a kérdésed! - Mi ölünk.
Pusztítunk és fosztogatunk.
Ön arra utasít minket, hogy rothadó hullákat temessünk,
hogy újjáépítsük és helyreállítsuk ezt a várost.
Miért akarja, hogy a természetünk ellen cselekedjünk?
A jellemetek változik.
A pusztítás eszközének hiszitek magatokat, mert a fajtátokat mindig erre használták.
Egyél szedret!
Emlékek…
Se nem vér, se nem hús, de úgy tűnik, mégsem haltál bele.
Válaszolok a kérdésedre.
Ez a város egykor több száz, vagy talán még több ember otthona volt.
És újra az lehet,
ha eltemettük a holttesteket,
eltüntettük a szemetet és helyreállítottuk az épületeket.
Hamarosan odébbállunk.
A távozásunk után
a város készen áll majd rá, hogy az emberek újra benépesítsék.
Kérsz még egy kis szedret?
Azt hiszem.
Vegyél egyet!
Látod? Egy kalapács használható akár házépítésre,
akár egy koponya betörésére.
Feltámasztottalak, hogy az eszközeim legyetek,
és arra használom az eszközeimet, amire csak akarom.
Rengeteg emlék…
Akár úgy is dönthetek,
hogy nem tekintelek titeket eszköznek.
Hisz egy eszköz a szeder íze nyomán
nem emlékezne vissza arra, mikor előző életében először kóstolta.
De mi a pokol teremtményei vagyunk,
akik harcra rendeltettek.
Eljön a nap, mikor a pokol kiürül,
és csak a szél zörgeti majd az ajtaját.
Hogyan?
Általam Isten a maga kegyelmességében felemeli az átkozottakat a pokolból,
hogy a földön a katonáimként vezekeljenek a bűneikért.
Igen.
Ítéltessenek a földön is örök vezeklésre?
Én…
én nem tudom.
Én sem.
Találjuk ki együtt!
De addig is,
mindketten tehetünk valamivel többet, mint amire rendeltettünk.
Tehetek egy megjegyzést?
Tehetsz.
Ön változik.
Még mindig van önben bosszúvágy.
De vannak más dolgok is.
Lehetséges.
Még mindig harcolunk, Isaac?
Mindig harcolunk valamiért.
De értem, mire gondolsz.
Hamarosan.
Igaza lehet.
Te mit gondolsz?
Jó pár hétbe telt átváltoztatni az életképes testeket a városban,
és még néhány hét kell a javításokhoz, és a menthetetlen testek eltemetéséhez.
Olyan nagy bűn, ha kihasználom az időt és gondolkodom egy kicsit?
Megváltoztam?
Rajta, mondj valamit!
Megöltelek, öreg varázsló.
Erről biztosan van véleményed.
Nincs?
Sok embert öltem meg, öreg varázsló, különböző okokból.
De a te halálodat igazságosnak éreztem.
Mintha valamicskét javítottam volna a világon.
Tetszett ez az érzés.
Sokáig megelégedtem azzal, hogy mások által forgatott tőr legyek.
De mostanában, öreg varázsló,
úgy érzem, hogy inkább a kéz vagyok, mint a tőr.
Egész életemben csak reagáltam a dolgokra, nem előidéztem őket.
Szóval…
igen, megváltoztam.
Küldetésem van ezen a világon.
Képes vagyok jövőt teremteni.
És szerencsére képes voltam jövőt teremteni,
és eltörölni az előtted álló jövőt egyszerre.
Isten jó.
Kíváncsi vagyok, mit teszek legközelebb.
Tükör! Mi az?
Tükör úr,
mit művelsz?
Hát te ki vagy?
Nem emlékszik rám?
Nem tűnsz emlékezetes figurának.
Varney vagyok. Varney, Drakula eredeti seregéből.
A hadjárat legelején elmentem Targovistébe.
Miért léptél kapcsolatba a tükrömmel, Varney?
Beszéltem azokkal, akik végigkövették az ön útját az országon keresztül.
Nagyszerű munkát végzett, uram.
Még nem feleltél.
Drakula feltámasztásán dolgozom, Isaac kovácsmester.
Ez igen érdekes.
Több annál.
Beszéltem varázslókkal és tudósokkal az ország minden tájáról.
Vámpírokkal és emberekkel egyaránt.
Együtt dolgozunk az ősi varázslatok és tudás összegyűjtésén.
Egy olyan rendszert építünk, amivel kiemelhetjük Drakulát a pokolból,
hogy ereje teljében térhessen vissza a földre.
Mi célból?
Van egy lezáratlan ügye, uram.
Halállal tartozik nekünk.
Sosem látott mennyiségű halállal.
Nagyszerű munkája még befejezetlen.
Ahogyan az enyém is, Varney.
De az öné ugyanolyan fontos, mint kiirtani a fajt, ami a felesége haláláért felelős?
A fajt, amit ön is gyűlöl?
Számomra igen.
Utána, nos, meglátjuk.
Drakula kedvenc kovácsmesterétől többet vártam volna.
Ez esetben kénytelen leszel a napot csalódottan forogva tölteni a koporsódban.
De halkan csináld, mert nem akarlak újra hallani
amíg a saját feladatomat el nem végeztem.
Tükör úr, ez az alak nem léphet újra kapcsolatba velem.
Most térjen nyugovóra!
Baszd meg!
Lerázott.
Szerintem untattad.
Hát nem tudja, hogy ki vagyok?
Az isten szerelmére!
Varney vagyok. A londoni Varney. Öregebb vagyok, mint maga London.
London még csak egy római szellemváros volt,
mikor mi már emberi koponyákkal jelöltük ki a határokat.
Rohadjon meg! Megcsináljuk nélküle.
Meggondoltam magam.
Innentől vitess engem ágyon a katonákkal!
Csak vicceltem.
Nem érdekel. Csináld!
Mindenem fáj.
Ez nem is olyan vészes.
Hetek óta itt vagyunk. Nem akarom tudni, hogy lehetne ennél is rosszabb.
- Nos… - Megmondtam, nem akarom tudni.
Nem akarok több történetet hallani nyereg okozta kelésekről és patkányevésről.
Jól van. Azt meséltem, amikor 18 mókus a szemem láttára végzett egy kutyával?
Elég! Az isten szerelmére, hallgass!
Tessék. Enyhítsd a fájdalmat!
Nincs ez így rendjén.
Szeretlek, de őszintén szólva, legszívesebben azonnal hazaküldenélek.
Nem.
Ez.
Körbejártuk a Carmilla által kijelölt terület egy részét.
Hetekig utaztunk.
Ez az egész nincs rendjén.
Rendben. Fejtsd ki bővebben, mire gondolsz, asszony!
Nem szeretem különösebben az embereket.
Mi állunk a tápláléklánc tetején.
Az emberek csak cipőt viselő malacok, és nem sírnak, ha szalonnát akarnak.
Nem szomorít el, ha az emberekből élelem lesz.
Érted?
Bökd ki, Morana!
Mondd ki egyenesen, amit gondolsz, különben csak belezavarodsz!
Istenem! Túl régóta élek veled.
Hát jó. Van gyors és könyörületes módja annak,
hogy megszerezzük az irányítást a kijelölt területen,
a tenger és a kastély között?
Úgy érted, csak csettintünk egyet és megvagyunk?
Nem, nyilván nincs.
Nyilván nincs. Kemény harc lesz minden centiért, igaz?
Azért nem kell ilyen tragikusan felfogni.
De nem lesz egyszerű.
Nem.
Szenvedéssel fog járni.
A háború mindig szenvedéssel jár.
Ez nem háború.
Itt nincs két szemben álló fél.
Ez megszállás. Emberek százezreinek csapdába ejtése.
Embereké, akik sajnos okosabbak a disznóknál, akik harcolni fognak,
szenvedni, félni és menekülni.
Akkor másképp mondom.
Ez egy „csata”.
Azért jöttem ide veled, hogy a saját szememmel lássam,
mik a terv logisztikai nehézségei.
Mondtam, hogy nem kell eljönnöd.
Majd én felmérem, mire lesz szükségem.
Ezen felül,
te magad kérdezted tőlem, hogy akarok-e egy birodalmat irányítani.
Igen. Tudom.
- Otthonról nézve jó gondolatnak tűnt. - Koncentrálj, Morana!
Ne beszélj velem ilyen lenézően, csak mert nem vagyok katona!
Ebből szörnyű káosz lesz,
amivel életünk végéig küzdeni fogunk,
és több szenvedést okoz majd, mint bármi a történelemben.
Ne kezelj le, csak mert én katona vagyok!
Több háborút megnyertem.
Ennyi idő után hirtelen kételkedsz bennem, mert az életmódomtól megfájdult a lábad?
Ugyanazt a harcot akarod megvívni újra és újra, életed végéig?
Érdekel, hogy mit gondolok?
Ahogy mindig.
Azt gondolom, hogy bármit is érünk el, azt együtt tesszük. Te és én.
Carmilla őrült terveket sző, de mi hajtjuk végre.
Mondhatni, mi tesszük végrehajthatóvá, Carmilla őrültségei ellenére.
És Lenore sem nagy segítség, álomvilágban él. Csak mi ketten vagyunk.
És az őrült terv otthon azért tűnt jónak, mert, nem is tudom,
Carmilla képes eltorzítani a valóságot,
mi pedig kérkedünk vele, hogy bármit megvalósítunk.
De már hetek óta itt vagyunk, távol tőle és az őrületétől,
és én mondom…
Mi történik?
Megtámadtak.
Hajnalban.
Tudják, mik vagyunk.
Úgy tűnik, nem ostobák. Szükségem van a ládámra.
Arra?
Azt sosem szoktad kinyitni. Mi van benne?
Nappali páncél.
Bújj be a ládába!
Nem.
A nyilak nem tudják átütni, így nem jut be a napfény. Be a ládába, szerelmem!
Gyerünk!
Élve égjenek el!
Jól van.
Gyerünk!
Hozzuk ki őket!
Itt vagyok, szarháziak!
Gyertek csak! Idióta, élő jószágok.
Stájerország katonái!
Páncélt fel! Fedjétek el a bőrötöket!
Gondolom, győztünk.
Igen.
Helyes. Mert én magam akarlak megölni.
Van róla fogalmad, milyen szaga van ennek a holminak?
Nem harcosok voltak.
Csak egyszerű emberek.
Falusiak.
Parasztok, ilyesmi.
Nem állítom, hogy nincs igazad Carmilla kapcsán.
Közeli barátom, de mindketten jól ismerjük.
Nem helyeseltem a háborút.
Nincs olyan csata, amit ne nyernék meg, ha beleadok mindent,
és magam mellett tudlak téged és az eszedet.
De csak kibaszott parasztok ellen harcoltam.
Láttam a félelmet a szemükben.
Nem a haláltól féltek.
Hanem attól, hogy harc nélkül feladják.
Hogy nem tudják megmenteni az övéiket.
És egy kibaszott szántóföld közepén vagyunk.
Egy csatatéren, ahol esélytelenek.
Csakhogy ezt az országot nem borítja más, mint szántóföldek és erdők.
Mégis megtették.
Sosem hagynánk fel a harccal, igaz?
A győzelem további harcot jelent, birodalma őrült rendszerének fenntartását,
amíg megöregszem és meghalok.
Bárcsak tévednék!
Bárcsak te is tévednél!
- Meg tudnánk tenni. - Igen, de örökké ezt kellene tennünk.
Folyamatosan itt lennél és harcolnál.
Én pedig Stájerországból próbálnám fenntartani az utánpótlási útvonalakat.
És soha többé nem látnánk egymást.
Sajnálom.
Bárcsak tévednék!
Napvilágnál minden egyértelműbb.
És Carmilla nagyszabású terve…
Az emberek küzdeni fognak a helyükért a világban.
Folyamatosan.
Napvilágnál, hideg fejjel átgondolva fel kell tennem a kérdést:
valóban ezt akarom?
Valóban ezt akarjuk,
ha annyi más dolgot tehetnénk együtt?
Nővéreim!
Hector végre kész az éjszaka teremtményeinek létrehozására.
Gyertek haza!
Kezdődik.
Ez minden képzeletet felülmúlóan szörnyű.
Pedig láttam már jó néhány tönkretett várost.
Nem értem, ez volt Drakula első célpontja, mikor a felesége meghalt itt, igaz?
De még mindig vámpírok és az éjszaka teremtményei lakják. Miért?
Mi a céljuk?
Az itteniek esélyt sem kaptak a felépülésre.
Szörnyű.
Minden egyenesen ide vezetett minket.
- Vagyis okkal vagyunk itt. - Nem tudom, hogyan illünk a képbe.
Beleilleni.
Várj!
- Az meg micsoda? - Nem lehet az, aminek hiszem, de…
Hát itt vagytok!
Szétnéztek csodás városunkban?
Inkább a földalatti udvarban néznék szét.
Még nem. Előbb biztos akarok lenni benne, hogy bízhatok bennetek.
Jó, mert előbb mi is tudni akarjuk, bízhatunk-e benned.
Elfelejted, kivel beszélsz.
Körülnéznénk kicsit. Biztos vagyok benne, hogy később is megtalálsz.
Fontos megbeszélnivalóink vannak.
A város megmentése. A királyi hatalom és a rend helyreállítása.
Nekünk is van miről beszélnünk.
Közben pedig felmérjük, mindebből eddig mit nem sikerült megvalósítanod.
És eldöntjük, hogy segítünk-e neked.
Szüksége van a segítségünkre.
De unom már, hogy mellékszereplő legyek más történetében.
Csak sétálj tovább!
A feliratot fordította: Kisházi Viktória