КАРНІВАЛ РОУ
Не люблю прокидатися злим.
То не прокидайся злим. Ти й не мусиш.
Якби ти не був таким упертим і дав цьому місцю шанс...
Я намагався, люба.
Але ти знаєш, раніше я жив, як селянин.
Бував у полоні. Тож вибач, якщо я не бачу привабливості.
Нас тут приймають.
Ми можемо знайти тут дім.
Як ти можеш захищати це місце...
У нас тут нема майбутнього.
Це не життя.
Ні, це життя.
Але його не буде, якщо ти їм опиратимешся. Розумієш?
Вони вб'ють тебе.
Звісно, уб'ють. Бо вони вбивці.
- Вони вб'ють усіх... - Не всіх, Агреусе. Тебе.
Леонора сказала мені, що тебе вб'ють.
Погрожувала моєму життю?
Для неї ти — загроза.
Те, як ти говориш і думаєш...
Якщо ти не зможеш жити тут, якщо я тебе не переконаю,
тоді вона це зробить.
І ти думала приховати це від мене.
- Намагалася захистити тебе. - Брехнею?
А ти не брехав мені про те, що сталося з офіцерами?
Хіба не хотів захистити мене?
Поглянь, що це місце зробило з нами.
Це не місце, Агреусе.
Ми можемо довіряти одне одному.
Я б спробувала. А ти спробуєш?
То скажи мені чесно,
ти зможеш дозволити собі бути щасливим тут?
Ти тут щаслива?
Не впевнена, що «щаслива» — доречне слово.
Це так відрізняється від усього, що ми знали.
Але в цьому місці є чесність.
Я не почуваюся розпещеною тваринкою у клітці.
І...
Здається, ніби все життя
у мені був...
Цей крик,
який ріс у мені.
А тут я можу кричати, якщо я хочу.
Мені тут дозволено хотіти.
Мені дозволено вибирати самій без сорому.
І що ти обираєш?
Тебе.
Звісно, що тебе.
Я можу тут обирати щодня, і завжди обираю тебе.
Розумієш?
Ти дійсно довіряєш цьому місцю?
Я щойно пообіцяв довіряти тобі,
а я, на жаль, тримаю слово. Тож...
Тож так.
Так?
Так. Я припиню боротись
і спробую бути щасливим тут,
заради тебе.
Чесно?
Голосніше. Або вони тебе не почують.
- Ще чаю, люба? - Ні, дякую, коханий.
А вам, Касторе?
Я знаю, що повільно розумів, приймав.
Я думаю, вам слід знати, що я шкодую про це.
Це досить раптова зміна думки, товаришу.
Що до цього призвело?
Імоджен тут щаслива.
Я не настільки вперта істота, щоб не намагатися бути щасливим
заради неї.
Побачити, що бачить вона.
Радий це чути.
На це знадобився час,
навіть тим із нас, хто бився за це місце.
Тут відбувається дещо неординарне.
І я вирішив припинити з цим боротися.
Ходімо зі мною.
Ходімо.
Сьогодні особливий день.
Це річниця революції.
Будуть напої, танці.
І я думаю, можливо, сьогодні
той день, щоб дати вам це.
Я бачила, як люди це читали.
Це революція.
Написано товаришкою Леонорою, коли вона була у в'язниці.
Вона була злочинницею?
Якщо бути бідною — це злочин.
Коли була служницею, вона з'їла
залишки зі столу свого пана без його дозволу.
За це три роки каторги.
Її серце розбилося в тій в'язниці.
Але одного разу вони змусили її тягати каміння.
Вона побачила зелений спалах поміж скель.
Це був бур'ян.
Але він був живий і ріс.
І він дав їй надію.
Ні, товаришу, він розлютив її.
Бо її довели до того, що вона мала мацати бур'ян, щоб торкнутися чогось живого.
Того дня товаришка Леонора вирішила, що більше не працюватиме на сильних,
а на бідних і безправних.
Чому так багато людей має страждати,
щоб полегшити життя небагатьом?
Поки всі не житимуть як рівні, ніхто не буде вільним.
Вона неймовірна жінка.
- Так, дуже надихає. - Так.
Коли вона побачила правду,
мала поділитися нею.
І зараз
я ділюся нею з вами.
Дякую, товаришу.
Ми маємо йти. Не хочемо спізнитися на роботу.
Мій супровід вам не потрібен. Ви знаєте дорогу.
А пізніше відсвяткуємо, товариші.
Так.
Здається, Кастор обдурений.
На мить я подумав, що він тебе переконав.
Це була переконлива історія.
Чиста пропаганда.
Це гарно: уявляти, що світ може бути не таким, як є.
Гарно,
але небезпечно.
Тут ми не будемо в безпеці.
Тож ми втечемо.
Ми готові йти. Можеш зарадити?
Якби міг...
То поїхав би додому дуже багатим.
Це будуть тижні у льосі,
під підлогою у трюмі. Думаєте, леді впорається з цим?
- Так. - Бо якщо не впорається...
Вона впорається.
Вислизніть під час вечірки.
- Зустрінемося в доках. - При світлі дня?
Тоді відпливає корабель.
Із блокадою іншого може не бути тижнями.
Тоді сьогодні.
Ходімо з нами, товаришу.
Негайно.
Це для тебе.
У мене для тебе сюрприз.
Що він тут робить?
Він молов усілякі дурниці.
Але думаю, у нього є план, якщо це можна назвати планом.
Хоче вкрасти свою сестру.
- І вбити тебе, звісно. - Ні, це неправда. Я...
У мене для вас інформація.
Він прибув кілька днів тому з купою дитячих ідей,
вендетою та пістолетом. На ваше щастя, ми його перехопили.
У мене немає ні часу, ні терпіння
перевиховувати кожного навіженого аристократа, якого зустрічаю.
Деякі з них варті клопотів.
Та я не знаю цього досить добре.
Ти знаєш.
І гадаю, він сильно помилився.
Отже, суди сам.
Ні.
Моя сестра тобі не пробачить.
Вона не дізнається, якщо ти їй не скажеш.
Прошу, ні.
Прошу, Агреусе, будь ласка.
Прошу, ні.
Чекай.
Прошу. Повір мені.
Він вартий шансу, товаришко.
Якщо я вартий, то й усі варті.
Дуже добре.
Довіряю тобі подбати, щоб він добре поводився.
Перепрошую?
Ти врятував його життя.
Тепер ти відповідаєш за нього.
Я дійсно сподіваюся, що він не підведе тебе.
Прошу, ні.
Украсти мене?
Таким був твій план? Езро, ти цілковитий дурень.
Ти збирався змусити мене підкоритися?
- Я... - Думаю, ти вважав,
що Агреус просто дозволить тобі вкрасти мене.
Чи ти хотів його застрелити?
- Ти знаєш, що жахливо стріляєш. - Я поклявся зробити...
що знадобиться.
Знадобиться зіпсувати моє щастя.
Імоджен, ти не розумієш, що таке щастя.
Мені снилися кошмари,
жахливі кошмари,
що ти приходиш за мною.
І ось ти тут.
І це просто соромно.
- Імоджен, я люблю тебе... - Але ти мною не володієш.
Я намагався врятувати тебе.
Від чого?
Від тебе самої.
Бачиш, це...
Це мій обов'язок як голови родини захищати твою честь.
Я твій брат.
Якщо не я врятую тебе від цієї помилки, то хто?
Це робить тебе великим, сильним чоловіком?
Ні.
Ти марнославний, злопам'ятний хлопчик. І завжди був.
А ти завжди була...
Бачиш, чоловік...
Чоловік захищає ім'я своєї родини за будь-яку ціну.
Ясно, що ти забула, що означає бути леді.
Ти борсаєшся в багнюці з цією твариною.
Тобі дуже пощастило, що пістолет вручили Агреусу, а не мені.
Імоджен, я не...
Імоджен.
Ми не беремо його з собою.
Я серйозно.
Ти ніколи собі не пробачиш, якщо залишиш його.
Чи мені, якщо я дозволю.
Де Імоджен?
Що?
Що ти зі мною зробиш?
Ми плануємо втекти звідси сьогодні.
Утекти?
- Як? - Ти з нами чи ні?
Так, звісно.
Тоді стій поруч зі мною
й роби те, що скажу.
Зрозумів це?
Я знаю, що ти любиш свою сестру.
І якщо ти це спаскудиш,
я її вб'ю.
Гаразд.
СІМ РОКІВ ТОМУ
ПАДІННЯ ТІРНАНОКУ
Солдати Пакту.
Я бачив шістьох.
Усе. Скінчилися патрони.
- Можеш бігти? - Недостатньо швидко.
Що ти робиш?
- Я тебе прикрию. - Ти не можеш.
- Тебе оточать. - Я буду за тобою.
Філо.
Іди!
Допоможіть мені!
Ти не людина.
Частково піксі.
Іди. Зараз.
Це зуб спараса.
Ні, це неможливо.
Ці потвори вимерли віки тому.
Завжди ходили чутки про ці ліси.
Наступ Пакту дійде до нас на ранок.
Ні, якщо вони підуть крізь цю долину.
Лейтенанте.
- Ми маємо укласти з ними союз. - Зі спарасами?
Якщо таких, як вона, більше,
вони можуть прикрити наш відступ.
Чому ви думаєте, що зможете поговорити зі спарасом, сержанте?
Вона пощадила його.
Цікаво, чому. Вони ненавидять людей.
Лейтенанте, нам слід ще раз подумати.
- Чому це? - Спараси мали вимерти.
У цій долині можуть бути залишки їх виду.
Дякую, Ґеловею. На цьому все.
Повертайся в цю долину.
Треба досягнути Верхнього Бресейла, але маємо сповільнити просування Пакту.
Треба, щоб ти відрізав їх, перш ніж приїдуть сюди.
Як відрізав?
Запалювальні снаряди, фосфорні бомби.
Я хочу, щоб ти взяв усе, що в нас є, і підпалив цю трикляту долину.
А як щодо спарасів, сер?
Так ми їх знищимо.
А якщо ні, то мої люди вважай що мертві.
І ти теж.
Захист якоїсь потвори — не моя турбота,
бо зараз ми всі стоїмо між нашими колоніями
та 10 000 ворожих військ.
Дозвольте говорите щиро, сер.
Тільки швидко.
Я хочу зареєструвати заперечення проти цього наказу.
Офіційно.
Зауважено.
А тепер робіть, що наказано, сержанте,
або в записі буде й ваше пониження у званні.
Усе ясно?
Це війна.
А вони просто нелюди.
Тож віддай наказ.
Гармати готові, сер!
- Вогонь! - Вогонь!
Гарматний вогонь!
Ти гаєш час.
Та хіба?
Потвора випустила всіх нелюдів із моєї в'язниці,
убила 17 моїх людей і канцлера, чорт забирай.
Ти кажеш, що ти ні до чого.
Просто опинився тут у краденій поліцейській формі.
Знаю, як це виглядає.
Та до цього я не причетний.
Годі, Ренбріку.
- Моя в'язниця — мої правила. - Який сенс, якщо він не говоритиме.
Він говоритиме. Зараз...
- Куди втекла ця потвора? - Запитай у когось, хто знає.
Він каже, що не знає.
І ви вірите хоч одному слову нелюда?
Твої друзі з поліції знають про твої записи з війни, Філострате?
Ти був фанатом спарасів у Тірнаноку, хіба ні?
Що ти сказав?
Ну ж бо, скажи їм.
Як ти намагався протистояти своєму командиру.
Хотів ризикувати людськими життями, щоб урятувати цих потвор-нелюдів.
Війна з цим ніяк не пов'язана.
Також брехав армії.
Хіба ні?
Казав їм, що ти людина.
І знову брешеш нам.
Звільніть його!
На ніч.
Дайте час подумати.
Виконуй.
Однак вони мають рацію.
Ми брехали
від початку.
Стояти, поліція!
Дідько, що за клята діра.
Її тут немає.
Цієї сучки-нелюдки.
Імовірно, кинулася до лігва «Чорного Ворона».
Погляньмо там.
Виявіть милосердя! Милосердя!
Я відчувала тебе у своїй голові.
Як?
Коли я дивилася на це лезо наді мною, я просто знала.
Цього разу...
Цього разу це кінець.
Випий.
Уперед.
Ти можеш знати, що має статися,
а можеш бачити.
І все ж, це змушує задуматися про те, що насправді важливо, так?
Байдуже...
Тепер у безпеці, поки не показуєшся на очі.
У безпеці. Безпека у клітці.
Там, де ми їм потрібні.
У людей є пістолети й солдати, а в нас...
У нас нічого.
Дай мені.
Дякую.
Я намагалася згадати, коли востаннє була щасливою.
По-справжньому щасливою.
Це було на старому дубові.
Пам'ятаєш? Ми з тобою.
Це було давно.
Наче в чиємусь іншому житті.
Коли почалася та війна, ти попросила мене втекти з тобою. І слід було так зробити.
Я не мала називати тебе боягузкою.
Ти найсміливіша людина, яку я знаю.
Є кілька речей, які б я теж переграла, якби випала нагода.
Я сприймала тебе як належне й не мала дозволяти Філо стати між нами.
Словами не опишеш, як мені через це шкода.
Але й він на щось годиться, хіба ні?
Завдяки йому ти на волі й ціла.
Про що ти?
Це ж Філо. Він тебе звільнив, хіба ні?
Чи ні?
Уб'ють нас наступного разу...
Уб'ють нас наступного разу.
Вони налякані. Так і має бути.
Спарас на волі.
Тепер знаходиш для них виправдання?
Навіть після цього побиття.
Я здаюся до біса винним.
Звідки я міг знати, що тут буде канцлер?
Мабуть, це була сліпа вдача.
Досі вдаємо детектива?
Вона прийшла за в'язнями-феями.
- Чому? - Чому?
Чому?
Чому? Чому нам є до цього діло?
Чому нам є до цього діло?
Чому нам є до цього діло? Ось питання.
Бо вбивають людей.
Спарасів убили, хіба ні?
Зарізали на наших очах.
Ми могли це зупинити.
Мали просто визнати себе феєм.
Це б не врятувало спарасів. Це б зруйнувало моє життя.
Так, звісно.
Ми схожі на людей,
це значно важливіше.
Я мусив.
Вони нас ненавидять.
Ні!
- Я мусив. - Ні!
- Нас ненавидять. - Ні!
Ми нас ненавидимо.
Ми з Філо порвали. Це він допоміг мене посадити.
- Мене могли вбити. - Він знав це й пішов витягнути тебе,
хоча знав, що може не повернутися.
Так схоже на нього.
Намагається краще почуватися, коли чинить по-геройськи.
- Клятий Філо. - Гаразд, він хоча б живий.
Його Чорнопил досі звивається.
І що я тепер маю робити? Повернутися й витягнути його?
Не наближайся до «Блікнесс». Не зараз.
Армія на кожному розі шукає в'язнів-утікачів.
- Що він тут робить? - Я тут живу.
Це довга історія, але зачекай.
Я спантеличена. Якщо не Філо, то як ти втекла?
Ти не чула?
Усе Роу базікає.
Що це?
Це спарас.
Спарас?
- Мене знудить. - Чому? Що сталося?
У неї тепер є зір.
Вона може бачити її очима.
Твої видіння.
Вона йде вбити мене.
Пішов ти.
Я не ненавиджу свою суть.
Справді? Після всього, що священик вбивав у нас
про людську чистоту
та грішних, брудних фей.
Я ніколи не вірив у це лайно.
Але ми все ж утекли до армії, чи не так?
Усе ж стали полісменом.
Щоб допомагати людям...
Допомагати таким людям, як ми.
Допомагати нам самим, так?
Значно простіше сховатися серед нелюдоненависників,
- носячи форму. - Я більше не ховаюся.
Допомагаючи поліції шкодити феям.
Ховаючись.
Допомагаючи поліції шкодити феям.
Ховаючись.
Шкодити феям.
Ховаючись.
Допомагаючи поліції шкодити феям.
Нащо їй хотіти шкодити тобі?
Не знаю, чому. Знаю, що це буде.
Тікай. Рятуйся, бо загинеш.
- І куди? - Будь-куди.
Будь-куди звідси.
Ні, зір не так працює.
Це має статися, що б я не робила.
Хто сказав? Якась міма?
З яких пір ти віриш у те, що каже міма?
Відтоді, як видіння почали збуватися, Віньєт.
Забудь про мім.
Я заберу тебе звідси.
Через діру, яку прорізала в паркані.
Ти чула Даріуса. Армія стежить за небом.
Підемо вночі, летітимемо низько.
«Ми»?
Ти і я.
Я піду з тобою.
То ти просто втечеш зі мною, поки Філо ув'язнений у «Блікнесс»?
Я хочу допомогти тобі.
Тобі потрібна допомога. Дозволь допомогти.
Я...
Ні.
Ні?
- Ні. - Я люблю тебе.
Ти це знаєш.
Я знаю, що даючи обіцянки, ти в них віриш.
- Звісно. - Та я не можу покластися на тебе.
Ти не знаєш, через що я пройшла,
бо завжди є щось або хтось важливіший за мене.
Маячня. Це маячня.
Ти шокована.
Майже померла сьогодні.
Тому зараз утекти зі мною здається тобі хорошою ідеєю.
Але ти знайдеш інший важливий привід завтра й ще через день.
Ти передумаєш, Віні, а я не можу знову через це пройти. Не можу.
- Мені шкода. Просто... - Ні, я...
Я знаю, що ти з добра.
Але раз за разом ти показувала, що для тебе важливо.
Це не я.
Коли я дізнався, що державного службовця стратять,
того, який не зробив нічого, крім плекання доброї волі між нашими націями,
я не міг просто стояти осторонь.
Ваш уряд уже втратив забагато хороших людей.
Так. Будь ласка, прийміть мої щирі вибачення, містере Мілворті.
- Усі обвинувачення з вас зняті. - То я можу йти?
Так, щодо цього. Ми сподівалися,
що буде належне розслідування
панування терору божевільного Джони.
А тим часом, сер, щиро кажучи, ви нам потрібні.
Ми хотіли запросити вас увійти до тимчасового керівного органу, який ми...
Панове, щиро дякую за дуже щедру пропозицію.
Але одному сцена мене навчила —
знати, коли час відкланятися.
Час — це все. Тож щасти вам усім.
Якщо пробачите вторгнення...
Містере Мілворті. Я знаю, що таке уникнути смерті.
Майоре Вір, я дуже втомлений. Ніякі ваші слова не змусять мене лишитися.
Бурге — наш головний союзник, але її уряд в хаосі.
Чоловіки там дурні. Дрібні суперники, готові розірвати один одного.
Ви — чесна людина у гнізді гадюк.
Ви — чоловік із чистою головою.
Так, я волів би тримати її на своїх плечах.
Ніхто вас не звинуватить, якщо підете,
особливо з усіма розмовами про репресії.
- Репресії? - За вбивство канцлера.
Феї з Роу дають притулок терористам.
Наслідки, звичайно, будуть.
- Я припускав, що ви це чули. - Ні. Власне кажучи, не чув.
Меншість ваших громадян,
які закликали до відкритої війни проти фей,
перетворилася на більшість.
- Ну, я... - Я чув,
що Карнівал Роу можуть зрівняти із землею.
Стерти.
Ні, аж ніяк ні.
Хоча мій уряд в принципі не сумнівається,
ми вже ведемо одну громадянську війну.
Ми б не хотіли, щоб наш головний союзник мав свою власну.
Ви розумієте, що буває, містере Мілворті,
коли хороші люди стоять осторонь і нічого не роблять.
Так.
Так, розумію.
Ось.
До слова про невдалий час.
Я знаю, ти прийшов за Віньєт.
І не причетний до спараса.
Навіть сержант це бачить.
Звідки ти знаєш?
Від чоловіків, на яких ви напали через їхню форму.
Дротики з дурманом.
Не хотів бачити, як шкодять товаришам-офіцерам.
Немає сенсу, якщо ти береш участь у кривавій бані.
Скажи це наглядачеві.
Сержант стоїть над наглядачем.
Потрібна твоя допомога, щоб упіймати істоту.
Навіть якби я хотів,
це ж перевертень, чорт забирай. Може бути ким завгодно.
Але вбивства...
Вони не пов'язані. Нема чого продовжувати.
Попри всю повагу, інспекторе,
я знаю, ви помиляєтеся щодо цього.
Подумайте про це. Тіло вбитого лейтенанта
повісили так, щоб вказати пальцем на піксі.
Потім двох із «Чорного Ворона» повісили так,
щоб вказати пальцем просто на Бурге.
А минулої ночі нашого канцлера, який ненавидів фей, убили,
а розлючених в'язнів-фей випустили, щоб сіяти хаос.
Ніби кожне вбивство для того, щоб посварити людей та фей.
Я бачив, як спарасів палили живцем, Бервіку,
у війні, під час якої люди
розрізали свою батьківщину та заробляли на шматках.
Не дивно, що вони хочуть вбити нас.
Тихіше. Ця потвора випатрала канцлера.
То він був потворою.
Він і люди, як він,
які пригнічують фей.
Як я.
Чому ти так кажеш?
Зроби послугу, Бервіку.
Іди до біса.
Охороно!
Дякую.
Маєш що сказати?
Цікаво, що люди в тобі бачать.
- Які? - Ті, які мені не байдужі.
Ти про Філо.
Хіба що ви з Турмалін подружилися.
Вона була доброю зі мною. Не так багато людей були добрими.
Дивно, чому так.
Ти зламала життя Філо.
Він усе віддав заради тебе.
І її життя ти зламаєш?
Я не знаю.
Це між нами.
Так.
Маєш рацію.
Вибач.
Як рагу?
Мені завжди подобалися страви Турмалін.
Серед іншого, звісно.
Узагалі це я приготував.
Смакує маррок?
Тихо.
Це жарт.
Вона має зникнути, Даріусе.
Якщо дійсно про неї дбаєш, допоможи мені.
У нас відвідувачі.
Повернулася за повтором, так?
Ми тут не через тебе, маррок.
Кейне.
Віні.
Слава богу. Ми прийшли врятувати тебе.
- Ти дурень. - Ти була у видінні.
Як ти вибрався?
Охорона нас схопила, але почала битися з іншими в'язнями,
і я побачив шанс.
- Але Філо... - Філо не літає.
- То ви мусили його покинути? - Яка трагедія.
- Вибач. - Поліція!
От лайно!
Дідько!
Віні, усе змінилося.
Ті в'язні, які вийшли, не сиділи без діла.
Є плани, Віні, великі плани.
Не тут.
Цей маррок може нас чути. І, може, не тільки він.
Ми перенесли криївку. Ходімо.
- Я... - У чому річ?
Думаю, з мене досить.
Що це, у біса, має значити?
Годі бійок, усього цього... Я просто більше не можу.
- Вона збожеволіла. - Віні.
Це мить, якої ми чекали.
- Ми зірвемо той дріт. - Добре.
І сподіваюся, так і буде. Просто...
- Ви маєте зробити це без мене. - Чому?
- Є щось важливіше? - Я дала декому обіцянку.
Віні, ти найкраща з нас.
Ти маєш брати участь у тому, що наближається.
Я поза грою. Мені шкода.
Так, нам теж шкода.
Правда?
Ти їх відправила?
Саме ти маєш для мене значення.
Тож прошу. Можемо забрати тебе звідси?
Прошу.
- Так? - Так.
- Гаразд. - Так!
Підводься.
Продовжите?
Райкрофте Філострат,
вас помістять під варту в поліції за однієї умови:
ви допоможете нам зловити потвору-нелюда.
Або можете лишитися тут і згнити.
Потвору-нелюда.
Збреши їм.
Скажи те, що вони хочуть почути.
Просто витягни нас звідси.
То що скажеш, Філострате?
Гаразд.
Допоможу.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк
Творчий керівник Данило Качмарський